Постанова
Іменем  України
 
28 лютого 2018 року
м. Київ
справа № 405/6126/15-ц

 
провадження № 61-2670св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 25 травня 2016 року у складі судді Галагана О. В. та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 08 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Гайсюка О. В., Дьомич Л. М., Франко В. А.,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») про визнання припиненим та недійсним іпотечного договору.
Позовна заява мотивна тим, що 04 квітня 2008 року між нею та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено договір іпотеки для забезпечення зобов'язання ОСОБА_2 за кредитним договором від 04 квітня 2008 року, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 30 тис. доларів США строком до 04 квітня 2023 року.
Посилаючись на те, що банк без її згоди з 04 вересня 2008 року збільшив відсоткову ставку за кредитним договором з 13,80 % до 17 %, у зв'язку з чим збільшився обсяг її відповідальності з урахуванням уточнень просила суд визнати припиненим іпотечний договір від 04 квітня 2008 року                               № 800003557-И з підстав, передбачених статтею 559 ЦК України.
Крім того, зазначаючи про те, що стаття 7 іпотечного договору, яка передбачає судовий захист прав та законних інтересів сторін за вказаним договором Постійнодіючим Третейським судом, суперечить положенням пунктів 7, 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди», просила визнати вказаний пункт недійсним.
25 травня 2016 року рішенням Кіровського районного суду міста Кіровограда у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову в частині про визнання припиненим договору іпотеки, районний суд виходив із того, що, правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються параграфом 6 глави 49 ЦК України та спеціальним законом - Законом України «Про іпотеку», та на них не розповсюджуються положення ЦК України стосовно поруки, зокрема статтею 553-559. Припинення договору іпотеки з підстав збільшення обсягу відповідальності іпотекодержателя за основним зобов'язанням                       статтею 17 Законом України «Про іпотеку» не передбачено.
Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним                            пункту 7 договору іпотеки, суд першої інстанції виходи із того, що вказана стаття права позивача не порушує, оскільки не позбавляє її права на звернення до суду на загальних підставах.
Погоджуючись з рішенням районного суду, апеляційний суд мотивував свою ухвалу тим, що рішення першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
У грудні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 25 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 08 грудня 2016 року, ухвалити у справі нове рішення, яким позов задовольнити.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суди не визначились з правовою природою укладеного між сторонами договору, характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка їх регулює, дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.
У січні 2017 року представник ПАТ «Альфа-Банк» подав заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
18 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення. 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Судом установлено, що 04 квітня 2008 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 800003557, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 30 тис. доларів США зі сплатою 13,80 % строком повернення до 04 квітня 2023 року (а. с. 8).
На забезпечення зобов'язання ОСОБА_2 перед банком, між               ОСОБА_1 та ПАТ «Альфа-Банк» 04 квітня 2008 року було укладено іпотечний договір № 800003557-И, згідно з умовами якого в іпотеку було передано квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, вартістю                     23 256 грн. 
02 серпня 2009 року листом ПАТ «Альфа-Банк» ОСОБА_4 повідомлено про те, що зважаючи на зміну ситуації на світових фінансових ринках, в тому числі на фінансовому ринку України та на підставі кредитного договору від 04 квітня 2008 року № 800003557 з 04 вересня                              2008 року відсоткова ставка за користування кредитом змінилася та встановлена на рівні 17 % річних (а. с. 76).
ОСОБА_1, на обґрунтування своїх доводів посилається на те, що її як іпотекодавця не було повідомлено про підвищення процентної ставки за користування кредитними коштами, що призвело до збільшення її відповідальності, а тому відповідно до статті 559 ЦК України є всі підстави для припинення договору іпотеки. 
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України визначені види забезпечення виконання зобов'язання, серед яких як самостійні види вказані такі види забезпечення, як порука та застава.
Згідно з умовами частини першої, третьої статті 575 ЦК України, іпотека є окремим видом застави нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правило про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.
Окремим законом, який регулює відносини, що виникають у зв'язку із заставою нерухомого майна є Закон України «Про іпотеку».
Відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.
Встановивши обставини у справі, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що відносини що виникли між сторонами, регулюються параграфом 6 глави 49 ЦК України, спеціальним Законом України «Про іпотеку» та загальними положеннями про забезпечення виконання зобов'язання.
Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.
За таких обставин суди правильно визначили правову природу укладеного між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 договору та встановили, що положення частини першої статті 559 ЦК України не поширюються на іпотеку, яка є окремим видом застави нерухомого майна. Разом з тим такої підстави припинення поруки, як збільшення обсягу відповідальності без згоди іпотекодержателя статтею 17 Закону України «Про іпотеку» не передбачено. 
Крім того, позивач просила визнати недійсною статтю 7 договору іпотеки від 04 квітня 2008 року, якою передбачено, що судовий захист прав та законних інтересів, які мають сторони в зв'язку з цим договором, в тому числі розгляд та вирішення спорів, які виникають при виконанні або припиненні цього договору, включаючи спори про відшкодування завданих порушенням договору збитків та недійсність (неукладеність) договору, підлягають остаточному вирішенню у Постійно діючому Третейському суді при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз» відповідно до його Регламенту. Справа розглядається одним третейським суддею, який призначається головою Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Всеукраїнський фінансовий союз». Підписанням цього договору сторони надають свою згоду на такий порядок призначення третейського суду для кожного спору, що може виникнути між ними в зв'язку з цим договором. Сторони домовилися, що, якщо одна із сторін письмово не наполягає на іншому, то розгляд їх спору у Третейському суді буде проходити виключно на підставі наданих сторонами письмових матеріалів, без проведення усного слухання і виклику сторін.
Вказувала про те, що положення оспорюваної статті договору іпотеки суперечать положенням пунктів 7, 14 статті 6 Закону України «Про третейські суди», яким передбачено, що спори щодо нерухомого майна та спори про захист прав споживачів не підвідомчі третейським судам.
Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону України «Про третейські суди», оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті                   55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України). 
Крім того, згідно з роз'ясненнями, викладеними в абзаці 5 частини другої постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» договір сторін про передачу спору на розгляд третейського суду (стаття 17 ЦПК України) не є відмовою від права на звернення до суду за захистом. 
За таких обставин висновки суду про те, що пунктом 7 договору іпотеки           від 04 квітня 2008 року права позивача не порушено, оскільки її не позбавлено права на звернення до суду в загальному порядку, є законними та обґрунтованими. 
Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду, висновків суду першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, не спростовують.
Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскільки апеляційним судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення районного суду та ухвалу апеляційного суду - без змін. 
Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 25 травня               2016 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 08 грудня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | Н. О. Антоненко
| В. М. Коротун
| В. І. Крат
| В. П. Курило