Постанова
Іменем України
21 лютого 2018 року 
м. Київ
справа № 766/817/17
провадження № 61-99 св 17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О. (суддя - доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3, 
відповідачі:  ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, 
третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Суворовської районної у місті Херсоні ради
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 23 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Воронцової Л. П., Ігнатенко П. Я., Полікарпової О. М., 
В С Т А Н О В И В :
У січні 2017 року ОСОБА_3. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Суворовської районної у місті Херсоні ради, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
Позовні вимоги мотивовано тим, що йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1. У спірній квартирі зареєстровані відповідачі, які відмовляються добровільно знятись з реєстраційного обліку. Комунальні служби, що надають послуги з утримання квартири, нараховують плату і на відповідачів.  
 
На підставі викладеного, позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні майном, шляхом визнання ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.
 
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 14 червня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено.  
 
Визнано ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що права власника житлового будинку, квартири, визначені положеннями статті 383 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та 150 Житлового кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - ЖК УРСР), які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб  і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.   
 
Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 14 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції залишено поза увагою те, що спірну квартиру було передано в іпотеку позивачеві, яка була одержана відповідачем ОСОБА_4 у власність, не за рахунок кредитних коштів, є єдиним місцем проживання відповідачів, а також суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав, для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням без надання їм іншого постійного житла. 
 
11 грудня 2017 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних  кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним  судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду апеляційної інстанцій скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд при перегляді рішення суду першої інстанції керувався положеннями статті 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», натомість залишив поза увагою, що звернення позивача за даним позовом є однією з форм захисту власником своїх прав, спрямованих на зняття відповідачів з реєстраційного обліку відповідно до вимоги Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». 
 
29 грудня 2017 року Верховним Судом у складі судді Касаційного цивільного суду відкрито касаційне провадження у даній справі.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
5 лютого 2018 року ухвалою постійної колегії суддів Першої судової палати Верховного Суду дану справу призначено до судового розгляду.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
 
Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України  визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 9 листопада 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Черкашиною Н. І. та зареєстровано у реєстрі за № 2688. Відповідно до умов цього договору іпотекодавець (відповідач ОСОБА_4) передає в іпотеку іпотекодержателю (позивачеві) належне їй на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1
  
Відповідно до п. 1.3 цього договору, іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання грошового зобов'язання за договором позики, укладеним між  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 29 листопада 2014 року, згідно з яким позичальник ОСОБА_4 зобов'язана повернути в строк до 29 листопада 2015 року позикодавцю ОСОБА_3 грошові кошти в сумі, що еквівалентна 13 800 доларів США на день повернення.
 
Пунктом 4.1 договору іпотеки передбачено, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Іпотекодержатель самостійно визначає один з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
     
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 54877169, сформованої 11 березня 2016 року    приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Херсонської області Зоріною Н. В. квартира  АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_11 на підставі договору іпотеки від 29 листопада 2014 року з 20 січня 2016 року.  
 
Згідно з довідками комунального підприємства «Таврійський» від 27 лютого 2016 року № 286 та 29 грудня 2016 року № 190 у спірній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8    
 
Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності  це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
 
Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
 
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 
За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
 
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
 
Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.
 
Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про:                1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою;            4) оголошення фізичної особи померлою. 
 
Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
 
Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. 
 
Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення  перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
 
Частиною другою статті 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
 
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, в порушення вимог статті 303, 315 ЦПК України, в редакції, чинній на час перегляду судового рішення, не визначився належним чином з характером спірних правовідносин, не встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у рішенні.
 
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд фактично вийшов за межі позовних вимог, а саме, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, керувався положеннями статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР, які регулюють питання виселення осіб із жилих приміщень, при цьому залишивши поза увагою, що позивач просив усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням з  підстав, передбачених статтями 391, 405 ЦК України та статтею 156 ЖК України.
 
За вказаних обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню.
 
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України, суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Не може залишатись в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції в порушення  статей  212-215 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи, не встановив в повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, не перевірив доводів позивача та заперечень відповідачів та дійшов висновку про задоволення позовних вимог  з підстав, викладених у рішенні. 
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції не надав жодної оцінки тим обставинам, на якій правовій підставі відповідачі користуються спірною квартирою, яким чином спірна квартира вибула з власності відповідача ОСОБА_4 та за яких умов право власності на цю квартиру набув позивач, чи передбачали умови договору іпотеки збереження права користування квартирою відповідачами, не вказав чи підлягають відповідачі визнанню такими, що втратили право користування жилим приміщенням з підстав, заявлених позивачем, в тому числі і малолітні діти, а лише зауважив, що позов підлягає задоволенню, оскільки позивач є власником спірної квартири, а тому має право на володіння, користування та розпорядження належним йому майном на власний розсуд.  
 
Відповідно до статті 55 Конституції України та положень статей 3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції,  кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
 
Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, позивач посилався на положення статей 316, 319, 321, 391 ЦК України у сукупності з положеннями статі 156 ЖК України та статті 405 ЦК України, при цьому не зазначив в чому полягає порушення відповідачами його прав. 
 
Разом з цим, статтею 156 ЖК України та статтею 405 ЦК України визначені права і обов'язки членів сім'ї власника жилого будинку (квартири), а відповідачі як вбачається з матеріалів справи, до членів сім'ї позивача не належать. 
 
Крім того,  згідно зі статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.
 
Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
 
У відповідності до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
 
Згідно до частини другої статті 3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
 
Відповідно до частин четвертої та шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
 
З матеріалів справи вбачається, що до складу сім'ї ОСОБА_12 належать також її неповнолітні діти - ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.  
 
Судами попередніх інстанцій залишено поза увагою те, що цей спір безпосередньо впливає на права згаданих малолітніх дітей, до участі у справі в якості третьої особи залучено Орган опіки та піклування виконавчого комітету Суворовської районної у місті Херсоні ради, який відповідно до законодавства провадить діяльність із захисту особистих, майнових та житлових прав дітей. Проте судами не було з'ясовано взагалі думки третьої особи щодо позовних вимог, а лише є посилання на те, що представник третьої особи просив розглядати справу за його відсутності.
 
Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).
 
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.
 
Відповідно до частин першої - третьої статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
 
Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею16 ЦК України з урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.
 
За змістом статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.   
 
Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (рішення в справі Афанасьєв проти України, 5.04.2005).
 
Таким чином особа має право пред'явити до суду таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
 
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства, встановлені судом обставини справи дають змогу суду дійти висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає змісту порушеного права та не буде ефективним інструментом для його відновлення. Оскільки, як зазначав позивач, він позбавлений права користування і володіння спірною квартирою, а у разі визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, позивач не поновить свої права володіння та користування цією квартирою. 
 
Судом встановлено, що позивач набув право власності на спірну квартиру в порядку передбаченому Законом України «Про іпотеку», а тому і захищати своє порушене право позивач повинен виходячи з положень цього Закону, зокрема, статті 40, а таких позовних вимог останній не заявляв.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
 
Відповідно до ст. 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 14 червня 2017 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 23 листопада 2017 року скасувати. 
 
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Суворовської районної у місті Херсоні ради, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням відмовити.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко
| В. О. Кузнєцов
| А. С. Олійник
| Г. І. Усик