Постанова
Іменем України
28 березня 2018 року
 
м. Київ
 
справа № 639/6528/15-ц
 
провадження № 61-4195св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів:                Карпенко С. О.,                                        Погрібного С. О., 
                             Ступак О. В. (суддя-доповідач),           Усика Г. І., 
учасники справи: 
позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
 
відповідач - ОСОБА_5,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6, Харківської міської ради на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова                                  від 25 квітня 2016 року у складі судді Шиянової Л. О. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 20 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Пилипчук Н. П., Трішкової І. Ю., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_5 про визначення порядку користування земельною ділянкою.
 
Позов мотивовано тим, що рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради (далі - виконком Харківської міськради) депутатів трудящих від 06 лютого 1957 року № 60-8 було відведено під будівництво (за трудовою участю працівників пивного заводу № 1) двоквартирного житлового будинку АДРЕСА_4 земельну ділянку площею 928 кв. м. Рішенням виконкому Жовтневої районної ради депутатів трудящих від 19 лютого 1975 року № 45-19 збільшено площу земельної ділянки для заводського житлового будинку по АДРЕСА_1 - розміром 22,0 х 22,0 м, площею 484 кв. м, за рахунок вільної садиби по АДРЕСА_5 Також рішенням виконкому Жовтневої районної ради депутатів трудящих 
від 21 травня 1975 року № 150-61 дозволено пивзаводу № 1 обладнати другий в'їзд до будинку НОМЕР_1 розміром 5,0 х 50 м за рахунок вільної земельної ділянки по АДРЕСА_5 Рішенням виконкому Жовтневої районної ради депутатів трудящих від 09 березня 1982 року № 32-37 анульовано реєстрацію будинковолодіння АДРЕСА_5 на ім'я ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у зв'язку із відсутністю об'єкта власності, земельна ділянка по АДРЕСА_5 площею 48,25 х 22 м, передана у користування Укрпивпрому та закріплена за будинком АДРЕСА_1. На підставі свідоцтва на право власності на житло від 11 листопада 2003 року реєстраційний 
НОМЕР_3, виданого відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконкому Харківської міськради (далі - ВПЖФ УКМП ГУЕКМ ВК Харківської міськради), ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на прав власності належить 50/100 частини (25/100 частини кожній) будинку АДРЕСА_1 у м. Харкові з відповідною частиною господарських будівель. 50/100 частини вказаного будинку 
НОМЕР_1 з господарськими будівлями на праві власності належать співвласнику
 ОСОБА_5 За будинком закріплена земельна ділянка площею 2 443 кв. м. Згідно зі свідоцтвом на право власності на житло від 11 листопада 2003 року, реєстраційний НОМЕР_3, виданим ВПЖФ УКМП ГУЕКМ ВК Харківської міськради, основним квартиронаймачем у квартирі АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 На праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 належить 50/100 частини (25/100 частини кожній) житлового будинку. Починаючи з 2004 року після приватизації житла щороку ОСОБА_4 на підставі податкового повідомлення сплачує до Західної податкової інспекції (раніше - податкової інспекції у Жовтневому районі) м. Харкова земельний податок на земельну ділянку № НОМЕР_2 по 
АДРЕСА_2, площею 0,122200 га (50 відсотків від площі всієї земельної ділянки).
 
Посилаючись на викладене, уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, позивачі просили визначити порядок користування земельною ділянкою, взявши за основу рішення другий варіант судової будівельно-технічної експертизи ХНДІСЕ                        ім. проф. М. С. Бокаріуса від 30 вересня 2014 року № 6548/10582/10583.
 
Представник відповідача ОСОБА_6 заперечив проти задоволення позову та щодо приєднання до матеріалів справи висновку судової будівельно-технічної експертизи ХНДІСЕ ім. проф. М. С.Бокаріуса від 30 вересня 2014 року № 6548/10582/1058, посилаючись на те, що це порушує процесуальні норми щодо призначення експертизи, її проведення, право учасників процесу ставити на розгляд експерта питання, надання відповіді.
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено.
 
Визначено порядок користування співвласниками земельною ділянкою загальною площею 2 443 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, м. Харків, за другим варіантом судової будівельно-технічної експертизи 
ХНДІСЕ ім. проф. М. С. Бокаріуса від 30 вересня 2014 року № 6548/10582/1058 та пояснень експерта у судовому засіданні 19 квітня 2016 року.
 
У користування ОСОБА_5 на належну їй Ѕ частки у праві власності на житловий будинок виділено земельну ділянку площею 1 221,5 кв. м, що відповідає її ідеальній частці.
 
У загальне користування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на їх об'єднану спільну часткову власність у розмірі Ѕ частки права власності на житловий будинок виділено земельну ділянку площею 1 221,5 кв. м, що відповідає їхній ідеальній частці.
 
Ухвалено, що межа розподілу земельних ділянок, що пропонується виділити у користування співвласників, проходить таким чином: від точки «А» до точки «Б» довжиною 6,43 м; від точки «Б» до точки «В» довжиною 2,0 м; від точки «В» до дочки «Г» по лінії розподілу житлового будинку літ. «А-1»; від точки «Б» до точки «Д» довжиною 14,98 м; від точки «Д» до точки «Е» довжиною 10,62 м; від точки «Е» до точки «Ж» довжиною 48,92 м; від точки «Ж» до точки «3» довжиною 11,15 м; від точки «3» до дочки «31» довжиною 5,0 м; від точки «Е» по прямій лінії вздовж існуючої огорожі довжиною 5,0 м до перетину з межею будинковолодіння по АДРЕСА_6. Варіант порядку користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1, зображено у додатку № 3 до вказаного висновку експертизи. Вирішено питання про розподіл судових витрат у справі.
 
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позов доведено й обґрунтовано належним чином, тому наявні підстави для його задоволення. При цьому суд вважав, що саме відповідачем не надано доказів на спростування зазначених у позові обставин.
 
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 20 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_5, відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 квітня 2016 року залишено без змін.
 
Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що висновки місцевого суду є правильними, судом ухвалено законне й обґрунтоване рішення, а заявником в апеляційній скарзі не зазначено обґрунтованих доводів, які б спростовували висновки суду.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що спірна земельна ділянка не перебуває у власності сторін і жодного рішення уповноваженим органом місцевого самоврядування про передачу її у власність не приймалося, відомостей до державного земельного кадастру щодо цієї земельної ділянки не вносилося. У зв'язку з цим заявник вважає, що суд фактично вийшов за межі визначених законом повноважень, зокрема частини третьої статті 2 ЦПК України; рішення суду суперечить нормам матеріального права у частині підстав і способу набуття громадянами прав на земельні ділянки, у тому числі права користування земельною ділянкою, а також суперечить роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України. Також посилається на те, що суд першої інстанції не лише передав сторонам у користування земельну ділянку, але й визначив її площу без жодних документів та правових підстав для цього усупереч вимогам Закону України «Про державний земельний кадастр». Вважає, що доданий позивачем до матеріалів справи висновок експертизи, проведеної в іншій справі, міг бути розцінений судом при розгляді цієї справи виключно як письмовий доказ, тому, на його думку, судом порушено частину першу статті 60 ЦПК України, а також вимоги статей 53, 59, 66, 143, 144 ЦПК України щодо підстав і порядку призначення експертизи. Крім того, не погоджується із висновками апеляційного суду щодо застосування пункту 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр».
 
У касаційній скарзі Харківська міська рада просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що справу розглянуто без залучення до участі у справі власника спірної земельної ділянки згідно зі статтями 12, 83 ЗК України - Харківської міської ради як представницького органу територіальної громади                            м. Харкова. Посилається на те, що судами порушено норми процесуального права, а саме: вимоги частини другої статті 35 ЦПК України. Зокрема, вважає, що судові рішення у цій справі впливають на права та обов'язки Харківської міської ради, оскільки предметом поділу крім житлового будинку є земельна ділянка з певними обмеженнями містобудівного характеру, яка відноситься до земель комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Посилається на те, що ні позивачами, ані відповідачем не оформлено права користування земельною ділянкою у встановленому законом порядку; позивачами не надано суду належним чином оформлених документів на землекористування. Таким чином, судами без застосування норм статей 79-1, 116, 125, 126 ЗК України та Закону України «Про державний земельний кадастр» фактично встановлено порядок використання речі (земельної ділянки), яка не визначена як така, а тому не існує у розумінні чинного законодавства України, та визнано користувачами осіб, які такого права у встановленому порядку не набули. Крім того, вважає, що посилання апеляційного суду на рішення виконкому Жовтневої районної ради м. Харкова суперечить нормам чинного законодавства.
 
Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада та 19 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 17 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про             внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного             процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У січні 2018 року до Верховного Суду передано вищевказану цивільну справу.
 
Від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надійшли заперечення на вищевказану касаційну скаргу, яку вони просять відхилити та залишити без змін судові рішення у справі, посилаючись на те, що ухвалені у справі судові рішення є законними та обґрунтованими, оскільки судами вирішено спір щодо визначення порядку користування земельною ділянкою, закріпленою для обслуговування житлового будинку, належного сторонам у справі на праві спільної часткової власності; рішення суду фактично виконано. Так, указують на те, що спірна земельна ділянка закріплена рішенням виконкому Жовтневої районної ради АДРЕСА_1, якою користується відповідач ОСОБА_5 Таким чином, судами не вирішувалося питання, віднесене до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, щодо передачі земельної ділянки у постійне користування. Крім того, вважають безпідставними посилання в касаційній скарзі на відсутність кадастрового номера земельної ділянки як на підставу неможливості  вирішення судового спору щодо визначення порядку користування земельною ділянкою. Вказують на те, що саме для можливості використання права на приватизацію земельної ділянки і присвоєння кадастрового номера земельній ділянці вони були змушені звернутися до суду з цим позовом про визначення порядку користування земельною ділянкою, оскільки оформити ці дії спільно з відповідачем неможливо у зв'язку з її небажанням і неприязними відносинами, що склалися щодо користування земельною ділянкою. Вважають, що суди правильно прийняли вищевказаний експертний висновок. Натомість, заперечуючи проти позову, сторона відповідача усупереч вимогам статті 60 ЦПК України не довела тих обставин, на які посилається як на підставу своїх заперечень. Зокрема, ні відповідачем, ні його представником не заявлялося клопотання щодо проведення у справі експертизи, не надано жодного письмового доказу на спростування зазначених позивачем обставин і фактів.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. 
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.
 
Судом установлено, що рішенням виконкому Жовтневої районної ради депутатів трудящих від 09 березня 1982 року № 32-37 анульовано реєстрацію будинковолодіння АДРЕСА_5 на ім'я ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у зв'язку з відсутністю об'єкта власності; земельну ділянку по АДРЕСА_5 площею 48,25 х 22 м передано у користування Укрпивпрому та закріплено за будинком АДРЕСА_1 у м. Харкові.
 
Відповідно до свідоцтва на право власності на житло від 11 листопада 2003 року, реєстраційний НОМЕР_3, яке видано ВПЖФ УКМП ГУЕКМ ВК Харківської міськради, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на праві власності належить 
50/100 частини (25/100 частини кожній) будинку АДРЕСА_1 у м. Харкові з відповідною частиною господарських будівель.
 
Згідно зі свідоцтвом на право власності на житло від 11 листопада 2003 року, реєстраційний НОМЕР_4, 50/100 частини будинку АДРЕСА_7 на праві власності належить співвласнику ОСОБА_5 
 
Починаючи з 2004 року після приватизації житла, щороку ОСОБА_4 на підставі податкових повідомлень сплачувала до податкової інспекції в Жовтневому районі                м. Харкова земельний податок на земельну ділянку № НОМЕР_2 АДРЕСА_3, площею 0,122200 га (50 відсотків від площі всієї земельної ділянки).
 
Відповідно до висновку будівельно-технічної експертизи від 30 вересня 2014 року                           № 6548/10582/10583 на розгляд суду запропоновано два варіанти порядку користування земельною ділянкою з максимальною ізоляцією сторін, а саме: І варіант - відповідно до фактичного користування з відступом від часток співвласників; ІІ варіант - відповідно до ідеальних часток співвласників.
 
За приписами частини першої статті 90 ЗК УСРС 1970 року (у редакції, чинній на момент набуття права власності на жилий будинок) при переході права власності на будівлю переходить також право користування земельною ділянкою або її частиною.
 
Згідно з пунктом 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року громадяни, які одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.
 
Земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера (пункт 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр»).
 
У пункті 5 постанови Верховної Ради УРСР від 18 грудня 1990 року «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» передбачено, що громадяни, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.
 
Станом на час розгляду справи в суді був чинним ЦПК України 2004 року.
 
За змістом статті 10 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
 
Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 57 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
 
За змістом статей 58, 59 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
 
Статтею 64 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) передбачено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. 
 
Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі і надавши їм належну оцінку згідно зі статтями 10, 57-60, 212 ЦПК України, а також встановивши обставини справи, правильно виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог та наявності правових підстав для визначення порядку користування земельною ділянкою за другим варіантом вищевказаного експертного висновку, який, як правильно вважав суд, відповідає розміру ідеальних часток співвласників і забезпечує повну ізоляцію.
 
При цьому суд правильно виходив із того, що вищевказаний висновок експертизи                    від 30 вересня 2014 року № 6548/10582/10583 є належним письмовим доказом у справі на підтвердження обставин і фактів, які мають значення для правильного вирішення справи, які у свою чергу не спростовані відповідачем належним чином. Також суд правильно вважав, що відповідачем не надано суду доказів того, що на земельній ділянці відбулися зміни або змінилися межі земельної ділянки з часу проведення вказаної вище експертизи.
 
Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
 
Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості. 
 
Наведені в касаційній скарзі представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 доводи щодо неправильного застосування судом пункту 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» та що рішення суду суперечить нормам матеріального права у частині підстав і способу набуття громадянами прав на земельні ділянки, у тому числі права користування земельною ділянкою, а також суперечить роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, є помилковими, оскільки розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, внаслідок чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам статті 315 ЦПК України.
 
Зокрема, доводи стосовно того, що в матеріалах справи відсутні докази реєстрації земельної ділянки, апеляційний суд правильно вважав такими, що спростовуються рішеннями виконкому Жовтневої районної ради в м. Харкові від 19 лютого 1975 року № 45-19, від 21 травня 1975 року № 150-61, від 09 березня 1982 року № 32-37, згідно з якими збільшено площу земельної ділянки по АДРЕСА_1 за рахунок вільної земельної ділянки по АДРЕСА_5 загальної площі 2 443 м і закріплено за будинком, який є власністю сторін у справі.
 
Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що спірна земельна ділянка не перебуває у власності сторін і жодного рішення уповноваженим органом місцевого самоврядування про передачу її у власність не приймалося, відомостей до державного земельного кадастру щодо цієї земельної ділянки не вносилося, а суд першої інстанції не лише передав сторонам у користування земельну ділянку, але й визначив її площу без жодних документів та правових підстав для цього всупереч вимогам Закону України «Про державний земельний кадастр», чим фактично вийшов за межі визначених законом повноважень, зокрема частини третьої статті 2 ЦПК України, не впливають на правильність висновків судів за встановлених обставин про те, що згідно з вищевказаними нормами матеріального права позивачі є користувачами спірної земельної ділянки і можуть захищати свої права в обраний спосіб, а саме шляхом визначення порядку користування земельною ділянкою. 
 
Доводи касаційної скарги стосовно порушення судами норм процесуального права, а саме: статей 53, 59, 60, 66, 143, 144 ЦПК України, щодо належних доказів, підстав і порядку призначення експертизи, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Наведені в касаційній скарзі Харківської міської ради доводи не впливають на правильність висновків судів по суті вирішеного спору. Підстави для висновків про те, що судові рішення у цій справі впливають на права та обов'язки Харківської міської ради, відсутні.
 
Таким чином, наведені в касаційних скаргах доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_6, Харківської міської ради залишити без задоволення.
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 25 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Головуючий                                                                    В. А. Стрільчук 

 
Судді:                                                                            С. О. Карпенко

 
                                                                                                             С.О. Погрібний

 
                                                                                       О.В. Ступак

 
                                                                                       Г.І. Усик