Постанова
Іменем України
 
6 лютого 2018 року
м. Київ
справа № 363/1003/15-ц
провадження № 61-1022 св 18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого  Стрільчука В. А.,
суддів:             Кузнєцова В. О.,                                   Погрібного С. О.,
                          Ступак О. В. (суддя-доповідач),                    Усика Г. І.,           
учасники справи: 
позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство»,
відповідачі: Київська обласна державна адміністрація, Вишгородська районна                   державна адміністрація Київської області, ОСОБА_3,
треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області на рішення апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Приходька К. П.,                                         Верланова С. М., Голуб С. А., 
 
ВСТАНОВИВ :
 
У березні 2015 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» (далі - ДП «Вищедубечанське ЛГ») звернувся до суду з позовом до Київської обласної державної адміністрації (далі - Київська ОДА), Вишгородської районної державної адміністрації Київської області (далі - Вишгородська РДА),                                ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання недійсними розпоряджень, державних актів на право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки.
 
Свої вимоги перший заступник прокурора Київської області обґрунтовував тим, що розпорядження Київської ОДА від 9 листопада 2007 року №№ 1263 та 1248, якими з постійного користування ДП «Вищедубечанське ЛГ» вилучено земельні ділянки лісогосподарського призначення, видано в один день, а саме 9 листопада                       2007 року; вилучені ліси загальною площею 1,98 га, які знаходилися в одному кварталі лісництва (159, виділи 1, 2), є єдиним лісовим масивом, використовувалися для ведення лісового господарства та передано у власність громадянам для ведення особистого селянського господарства. Більше того, проекти землеустрою щодо вилучення цих лісових земель розроблялися на підставі дозволів обласної адміністрації, наданих також упродовж одного дня - 26 лютого 2007 року. 16 травня 2007 року укладено договори на розробку проектів землеустрою з Державним підприємством «Київський науково-дослідний інститут землеустрою». Державну землевпорядну експертизу всі проекти також пройшли упродовж одного дня - 23 жовтня 2007 року. Проекти землеустрою щодо вилучення спірних земель розроблялися також одночасно, оскільки висновки про їх погодження надавалися в один день, зокрема, органом по земельних ресурсах всі проекти погоджено 8 серпня 2007 року,                                           лісокористувачем - 3 березня 2007 року, органом архітектури - 25 червня 2007 року, природоохоронним органом - 31 серпня 2007 року, органом охорони культурної спадщини - 26 червня 2007 року. У подальшому 24 січня 2008 року першими власниками: ОСОБА_5 та ОСОБА_4, спірні земельні ділянки були відчужені на користь однієї особи - ОСОБА_3, якому впродовж одного дня - 18 квітня                                2008 року видано державні акти на право власності на земельні ділянки. Потім одним розпорядженням від 13 червня 2008 року №375 усім спірним земельним ділянкам змінено функціональне використання на ведення індивідуального садівництва. Прокурор вказує на те, що, таким чином, Київська ОДА розпорядилася землями лісового фонду у вигляді єдиного масиву площею, яка перевищує 1 га, що свідчить про перевищення головою Київської ОДА передбачених законом повноважень.
 
Посилаючись на викладене, перший заступник прокурора Київської області просив визнати недійсними розпорядження голови Київської ОДА від 9 листопада 2007 року №№ 1263 та 1248 «Про вилучення, зміну цільового призначення та передачу земельних ділянок у власність громадян»; визнати недійсними розпорядження                                         Вишгородської РДА від 21 грудня 2007 року №№ 1018 та 1022 «Про передачу у власність громадян земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради»; визнати недійсними розпорядження                      Вишгородської  РДА від 13 червня 2008 року № 375 у частині зміни ОСОБА_3        цільового призначення земельних ділянок площею 0,9999 га, право на яку посвідчувалося державним актом НОМЕР_1, та площею 0,7574 га, право на яку посвідчувалося державним актом НОМЕР_2. Також просив визнати недійсними наступні державні акти, видані ОСОБА_3, на право власності на землю для індивідуального садівництва в адміністративних межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району: НОМЕР_3 на земельну ділянку площею 0,1747 га, кадастровий НОМЕР_4; НОМЕР_5 на земельну ділянку площею 0,1747 га, кадастровий НОМЕР_6; НОМЕР_7 на земельну ділянку площею 0,1747 га, кадастровий НОМЕР_8; НОМЕР_9 на земельну ділянку площею 0,1732 га, кадастровий                                                        НОМЕР_10; НОМЕР_11 на земельну ділянку площею 0,1748 га, кадастровий НОМЕР_12; НОМЕР_13 на земельну ділянку площею 0,1747 га, кадастровий НОМЕР_14; НОМЕР_15 на земельну ділянку площею 0,1747 га, кадастровий НОМЕР_16; НОМЕР_17 на земельну ділянку площею 0,1747 га, кадастровий                                                 № НОМЕР_18; НОМЕР_19 на земельну ділянку площею 0,1747 га, кадастровий НОМЕР_20; НОМЕР_21 на земельну ділянку площею 0,1747 га, кадастровий НОМЕР_22 Крім того, просив витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та ДП «Вищедубечанське ЛГ» з незаконного володіння ОСОБА_3 земельні ділянки загальною площею 1,7456 га з кадастровими НОМЕР_23, НОМЕР_18, НОМЕР_24, що розташовані в адміністративних межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району, загальною ринковою вартістю 15 815 700 грн.
 
Представник Київської ОДА заперечив проти задоволення позову та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що оспорювані розпорядження не порушують прав або інтересів позивачів, зокрема, Кабінету Міністрів України та ДП «Вищедубечанське ЛГ». Вважає, що органом, уповноваженим вилучати і надавати спірні земельні ділянки (ліси до 1 га) на момент видання спірних розпоряджень голови обласної державної адміністрації була Київська ОДА, а не Кабінет Міністрів України. Крім того, за цими розпорядженнями вилучено ліси загальною площею 1,98 га, які знаходилися в одному кварталі лісництва і є єдиним масивом, оскільки кожна із земельних ділянок площею 0,99 га вилучалася і надавалася окремим розпорядженням, щодо кожної був розроблений і затверджений окремий проект землеустрою. Крім того, відповідність проектів землеустрою підтверджується висновками державної експертизи землевпорядної документації від 23 жовтня 2007 року №№ 8-197е, 8-192е. Вказав на те, що відповідно до положень пункту 5 частини першої статті 31 ЛК України обласні державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території передають у власність, надають у постійне користування для несільськогосподарських потреб земельні ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст обласного значення та припиняють права користування ними. Тобтовилучення і надання у власність земельних лісових ділянок площею до 1 га для нелісогосподарських потреб належить до повноважень Київської ОДА. Крім цього, посилається на сплив строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. 
 
Представник Вишгородської РДА заперечив проти задоволення позову, зазначивши, що під час прийняття рішення про надання земельних ділянок у власність для сільськогосподарського використання земельні ділянки перебували  в землях запасу державної власності (за межами населеного пункту) та відносилися до категорії земель сільськогосподарського призначення, у зв'язку з чим оскаржувані розпорядження ґрунтувалися виключно на законі, прийняті з дотриманням компетенції та повноважень. Крім того, в своїх запереченнях представник відповідача наголосив на спливі строку позовної давності.Зокрема, посилався на те, що Кабінету Міністрів України як уряду в силу своїх повноважень було давно відомо про вищевказані оспорювані розпорядження та передачу спірних земельних ділянок у власність фізичних осіб.
 
Представники ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 також заперечили  проти задоволення позову, посилаючись на безпідставність заявлених позовних вимог, а також подали заяви про застосування строку позовної давності.
 
Разом із тим представник ДП «Вищедубечанське ЛГ» надіслав до суду письмові пояснення, в яких зазначив, що 1 березня 2007 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулися до цього підприємства із заявами про надання погодження на вилучення цих земель, та керуючись листом-дозволом Київської ОДА від 26 лютого 2007 року,                    ДП «Вищедубечанське ЛГ» було надано висновок щодо можливості надання вищевказаних земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства за умови оформлення правовстановлюючих документів відповідно до чинного законодавства. ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на рахунок ДП «Вищедубечанське ЛГ» були сплачені кошти в рахунок погашення збитків, нанесених вилученням спірних земельних ділянок з лісогосподарського виробництва. Крім того, вказали, що претензій до Київської ОДА та Вишгородської РДА з приводу вилучення спірних земельних ділянок лісогосподарського призначення загальною площею 1,88 га не мають, а в разі повернення спірних земельних ділянок у їх користування, використання їх у лісогосподарському виробництві буде утрудненим.
 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 25 вересня 2015 року у задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, ДП «Вищедубечанське ЛГ» відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивовано, в тому числі, й необґрунтованістю заявлених позовних вимог та відсутністю правових підстав для їх задоволення, оскільки, як установив суд на підставі досліджених доказів, спірні земельні ділянки вибули з власності держави за наявності згоди землекористувача, необхідних висновків та погоджень за рішенням уповноваженого органу держави, який мав право відчужувати                                  спірні земельні ділянки. Крім того, суд виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом.
 
Рішенням апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року скасовано рішення Вишгородського районного суду Київської області від 25 вересня 2015 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позов доведено й обгрунтовано належним чином та установлено порушення Київською ОДА, Вишгородською РДА вимог земельного та лісового законодавства при вилученні, зміні цільового призначення та передачі у власність відповідачам - фізичним особам земельних ділянок із земель державної власності.
 
Крім того, апеляційний суд виходив із того, що право прокурора на пред'явлення позову виникло у 2007 році, коли йому стало відомо про відчуження земельних ділянок органами державної влади. Таким чином, суд дійшов висновку, що звернувшись у березні 2015 року до суду з цим позовом, позивач пропустив установлений законом строк позовної давності, на застосуванні якого наполягали відповідачі, не просив про поновлення цього строку та не надав доказів поважності причин пропуску строку позовної давності.
 
У серпні 2016 року першим заступником прокурора Київської області подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказане рішення апеляційного суду, яке заявник просить скасувати в частині відмови в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити, в іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін. Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційним судом порушно принцип рівності та змагальності сторін, вимоги статей 57-59, 64, 212, 213 ЦПК України, оскільки неправильно визначено момент, з якого почався перебіг строку позовної давності, а тому помилковими є висновки суду щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження в зазначеній справі, а ухвалою від 21 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про             внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного             процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У січні 2018 року до Верховного Судупередано вищевказану цивільну справу.
 
Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Судом установлено, що відповідно до розпорядження виконуючого обов'язки голови Київської ОДА від 9 листопада 2007 року № 1248 «Про вилучення, зміну цільового призначення та передачу земельних ділянок у власність громадян» вилучено із постійного користування ДП «Вищедубечанське ЛГ» (Пірнівське лісництво, квартал 159, виділи 1, 2) земельну ділянку площею 0,99 га, (ліси І групи), розташовану на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району, змінено її цільове призначення на категорію земель сільськогосподарського призначення та передано у власність ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства без права вирубки дерев.
 
Відповідно до розпорядження виконуючого обов'язки голови Київської ОДА                             від 9 листопада 2007 року № 1263 «Про вилучення, зміну цільового призначення та передачу земельних ділянок у власність громадян» вилучено із постійного користування ДП «Вищедубечанське ЛГ» (Пірнівське лісництво, квартал 159, виділи 1, 2) змінено цільове призначення земельної ділянки площею 0,99 га, (ліси І групи), розташованої на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району, на категорію земель сільськогосподарського призначення та передано у власність                             ОСОБА_5 для ведення особистого селянського господарства без права вирубки дерев.
 
За розпорядженням Вишгородської РДА від 21 грудня 2007 року № 1022 «Про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_5 для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради» передано у власність ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,9999 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району за межами населеного пункту, без права вирубки земель та вирішено виготовити  ОСОБА_5 державний акт на право власності на земельну ділянку за умови попереднього відшкодування ним збитків, заподіяних вилученням земельної ділянки.
 
Згідно з розпорядженням Вишгородської РДА від 21 грудня 2007 року № 1018 «Про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства на території Лебедівської сільської ради» передано у власність                   ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,9999 га для ведення особистого селянського господарства за рахунок земель запасу на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району за межами населеного пункту, без права вирубки земель, та вирішено виготовити ОСОБА_4 державний акт на право власності на земельну ділянку за умови попереднього відшкодування ним збитків, заподіяних вилученням земельної ділянки.
 
На підставі вказаних розпоряджень Вишгородської РДА Управлінням земельних ресурсів у Вишгородському районі 12 січня 2008 року зареєстровано та видано наступні державні акти на право власності на землю для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Лебедівської сільської ради Вишгородського району: ОСОБА_5 - на земельну ділянку загальною площею 0,7574 га, кадастровий НОМЕР_25; ОСОБА_4 - на земельну ділянку загальною площею 0,9999 га, кадастровий НОМЕР_26.
 
У подальшому ОСОБА_5 належну йому земельну ділянку площею 0,7574 га, кадастровий НОМЕР_25, відчужив на користь ОСОБА_3 за договорому купівлі-продажу від 24 січня 2008 року № 336. На підставі вказаного договору купівлі-продажу 18 квітня 2008 року ОСОБА_3 видано новий державний акт на право власності. 
 
На підставі розпорядження Вишгородської РДА від 13 червня 2008 року № 375                         ОСОБА_3 змінено функціональне використання земельної ділянки з особистого селянського господарства на індивідуальне садівництво. Після цього                                                 ОСОБА_3 проведено розподіл придбаної земельної ділянки на 4 частини: із них три земельні ділянки площею по 0,1747 га кожна (кадастрові                                                              НОМЕР_27) та одна - площею 0,1732 га, (кадастровий НОМЕР_10).
 
21 січня 2010 року ОСОБА_3 видано нові державні акти: НОМЕР_3, НОМЕР_5, НОМЕР_7, НОМЕР_8. 
 
ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 24 січня 2008 року № 333 відчужив належну йому на праві власності земельну ділянку площею 0,9999 га, кадастровий НОМЕР_26, на користь ОСОБА_3, який у свою чергу на підставі розпорядження Вишгородської РДА від 13 червня 2008 року № 375 змінив функціональне використання земельної ділянки на індивідуальне садівництво та провів розподіл на 6 земельних ділянок площами: 0,1748 га (кадастровий                                         НОМЕР_28) та п'ять земельних ділянок площею по 0,1747 га кожна, кадастрові НОМЕР_29 НОМЕР_30, НОМЕР_18, НОМЕР_24. У зв'язку з цим 21 січня 2010 року ОСОБА_3 видано нові державні акти: НОМЕР_11, НОМЕР_13, НОМЕР_15, НОМЕР_16, НОМЕР_19, НОМЕР_21.
 
Крім того, установлено, що згідно з викопіюванням із планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, збірних кадастрових планів спірних земельних ділянок, вилучені землі мають спільні межі та складають собою єдиний масив загальною площею 1,98 га, до вилучення перебували в суміжних виділах 1 та 2 кварталу 159 Пірнівського лісництва ДП «Вищедубечанське ЛГ» та використовувалися для ведення лісового господарства.
 
За змістом статей 163, 164 ЗК України завданням охорони земель є забезпечення збереження та відтворення земельних ресурсів, екологічної цінності природних та набуття якостей земель, та захист лісових земель від їх необґрунтованого вилучення для інших потреб.
 
Відповідно до положень статті 84 ЗК України землі лісогосподарського призначення державної форми власності не можуть передатись у приватну власність, крім замкнених земельних ділянок лісогосподарського призначення площею до 5 га, у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств відповідно до частини другої статті 56 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 57 ЗК України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади передаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд на підставі установлених обставин справи, а також вищевказаних норм матеріального права та статей 19, 84 ЗК України, статті 5 ЛК України дійшов обгрунтованого висновку, що спірні земельні ділянки станом на момент відведення у 2007 році першим власникам відносилися до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовувалися для ведення лісового господарства в порядку, визначеному ЛК України, та що                                Київська ОДА і Вишгородська РДА не були наділені повноваженнями щодо розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення загальною площею 1,98 га, яка перебувала в державній власності та в постійному користуванні ДП «Вищедубечанське ЛГ», враховуючи, що передача у власність, надання у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності, відповідно до статті 27 ЛК України, статті 149 ЗК України належить до виключної компетенції Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин, тоді як жодних дій щодо вилучення чи зміни цільового призначення спірних земель Кабінетом Міністрів України не вчинялося, а спірні земельні ділянки вибули з володіння власника - держави поза його волею. Апеляційний суд правильно вважав, що відповідно до положень статей 122,149 ЗК України у Київської ОДА були відсутні повноваження щодо надання у власність громадянам земель для ведення особистого селянського господарства та зміни цільового призначення земель лісогосподарського на землі сільськогосподарського призначення.
 
Отже, зважаючи на те, що на момент видачі оскаржуваних розпоряджень голови Київської ОДА та голови Вишгородської РДА уповноваженим органом згідно з нормами ЗК України не приймалося рішення про зміну категорії спірних земель за цільовим призначенням з лісогосподарських на сільськогосподарські, апеляційний суд правильно вважав наявними правові підстави, передбачені статтею 21 ЗК України, для визнання цих розпоряджень недійсними.
 
За таких обставин апеляційний суд правильно вважав обґрунтованими доводи позивача щодо вилучення спірних земельних ділянок лісогосподарського призначення єдиним масивом та порушення порядку зміни цільового призначення та законодавства про землеустрій.
 
Крім того, на обгрунтування свого рішення апеляційний суд правильно виходив із наступного.
 
До категорії земель сільськогосподарського призначення відносяться землі за видами цільового призначення (видами використання), що визначені частиною третьою статті 2 ЗК України. При цьому правовий режим використання земельних ділянок, призначених для ведення особистого селянського господарства, визначається спеціальним законом - Законом України «Про особисте селянське господарство», а для ведення садівництва - статтею 35 ЗК України.
 
Відмінність правового режиму земель, що відводяться для ведення особистого селянського господарства, та земель, що відводяться для індивідуального садівництва, додатково підтверджується положеннями статті 121 ЗК України, якою встановлено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, що також обумовлені особливостями кожного виду використання земельної ділянки. 
 
При цьому абзацом 2 частини п'ятої статті 20 ЗК України встановлено обов'язок власників використовувати землі зазначеної категорії виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37  цього Кодексу.
 
Отже, відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель землі сільськогосподарського призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню, а зміна цільового призначення має проводитись у відповідності з Порядком зміни цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 квітня 2002 року                   № 502, з обов'язковим розробленням проекту землеустрою.
 
Відповідно до статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
 
Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов обгрунтованого висновку про доведеність факту порушення Київською ОДА, Вишгородською РДА вимог земельного та лісового законодавства при вилученні, зміні цільового призначення та передачі у власність відповідачам - фізичним особам земельних ділянок із земель державної власності.
 
Разом із тим апеляційний суд дійшов обгрунтованих висновків по суті вирішеного спору виходячи з наступного.
 
Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить                       3 роки. 
 
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
 
Статтею 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється. Зокрема у пункті 4 частини першої статті 268 ЦК України (в редакції до набрання чинності Законом України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI) зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється. 
 
Зазначена норма спрямована на захист власників та інших осіб, які мають речові права на майно, від неправомірних дій органів державної влади або органів місцевого самоврядування, тому не може поширюватися на випадки звернення до суду прокурора з позовом в інтересах держави. 
 
Держава відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти й несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею (державою) незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.
 
Відповідно до частини другої Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», вказаний пункт зі статті 268 ЦК України виключено. 
 
Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
 
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.
 
Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.
 
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», п. 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).
 
Таким чином, вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов'язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються у часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а отже, ефективному поновленню порушеного права. Крім того, встановлення строку позовної давності сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками.                
 
За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.
 
Виходячи з викладеного, правильним, законним та обґрунтованим є висновок апеляційного суду про пропущення прокурором строку позовної давності для звернення до суду з цим позовом, на застосуванні якої наполягали відповідачі. Зокрема, суд правильно виходив із того, що позовні вимоги заступника прокурора Київської області обґрунтовуються порушенням права власності держави на землю з боку органів державної влади і саме держава відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти й несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею (державою) незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.Так, уперше факт відчуження земельних ділянок органами державної влади мав місце у 2007 року, тому саме від цієї дати почався перебіг строку позовної давності. У подальшому земельні ділянки відчужувалися й видавалися нові державні акти у 2008, 2010 роках, а до суду з цим позовом заступник прокурора звернувся у 2015 році, тобто із пропущенням установленого законом трирічного строку позовної давності. При  цьому суд відхилив посилання заступника прокурора на те, що про порушення земельного законодавства органам прокуратури стало відомо за результатами перевірки законності розпоряджень місцевих адміністрацій, прийнятих упродовж 2007-2008 років, проведеної на підставі постанови від 18 червня 2014 року № 56, оскільки таке не спростовує висновків суду щодо початку, перебігу й закінчення строку позовної давності. 
 
У силу вимог указаних вище норм матеріального права, як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту - коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. 
 
За таких обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову за спливом строку позовної давності.
 
Розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України                   2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом неправильно визначено момент, із якого почався перебіг строку позовної давності, є помилковими, спростовуються вищевказаними нормами матеріального права та установленими судом обставинами справи. 
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд вдався до вільного тлумачення норм пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України також є помилковими, оскільки апеляційний суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню на підставі всебічно досліджених доказів у справі.
  
Крім того, доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості й немотивованості висновків апеляційного суду про те, що про порушення права прокурору стало відомо у 2007 році, оскільки, як зазначив заявник, апеляційний суд не послався на жоден доказ, наявний у справі чи досліджений у судовому засіданні, спростовуються змістом оскаржуваного рішення апеляційного суду, яке є достатньо повним та обґрунтованим, містить, у тому числі, висновки й мотиви стосовно доводів прокурора щодо                      початку перебігу строку позовної давності. Таким чином, ці доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що про порушення свого права Кабінет Міністрів України дізнався із вказаної позовної заяви, жодним чином не підтверджені, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, натомість спростовуються поясненнями відповідача у справі про те, що уряду за своїми повноваженнями було давно відомо про винесення оспорюваних розпоряджень та вилучення земельних ділянок у власність фізичних осіб.
 
Твердження прокурора щодо суспільного інтересу та відновлення становища, яке існувало до порушення права власності українського народу на землю та ліси, є безпідставними та не впливають на правильність висновків апеляційного суду про відмову в задоволенні позову за спливом строків позовної давності.
 
Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Київської області від 17 лютого 2016 року  залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Головуючий                                                                    В. А. Стрільчук

 
Судді:                                                                        В. О. Кузнєцов

 
                                                                                                       С.О. Погрібний

 
                                                                                                       О.В. Ступак

 
                                                                                                       Г.І. Усик