ВЕРХОВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
і м е н е м   У к р а ї н и

31.01.2018 | Київ | К/9901/1141/18 802/2678/15-а

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Стрелець Т. Г.,
суддів: Білоуса О. В., Желтобрюх І. Л.,
за участю: секретаря судового засідання Головко О. В.,
відповідача - ОСОБА_1, довіреність № 21/18 від 24 січня 2018 року,
розглянувши в судовому засіданні в касаційній інстанції адміністративну справу № 802/2678/15-а

за позовом ОСОБА_2 до начальника першого міського відділу у місті Вінниці управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області Прудивус Ірини Валеріївни про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду, прийняту 12 листопада 2015 року у складі колегії суддів: головуючого - Драчук Т. О., суддів: Полотнянка Ю. П., Загороднюка А. Г., 
у с т а н о в и в :
18 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до начальника першого міського відділу у місті Вінниці управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області Прудивус Ірини Валеріївни, у якому просив: визнати протиправною бездіяльність та неправомірними дії посадової особи - начальника першого міського відділу у місті Вінниці управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області Прудивус Ірини Валеріївни; зобов'язати начальника першого міського відділу у місті Вінниці управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області Прудивус Ірини Валеріївни виконати вимоги адвокатського запиту від 7 серпня 2015 року № 14-С/31.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач, в порушення  вимог   статті 24 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", протиправно відмовив у наданні запитуваних документів на адвокатський запит ОСОБА_4 від 6 серпня 2015 року, а саме: не   надав належним чином засвідчених копій заяви ОСОБА_5 про втрату або викрадення паспорта та постанови про порушення чи відмову в порушенні кримінальної справи за заявою особи про викрадення паспорта, а також не надав дозвіл на фотографування заяви ОСОБА_5 від 10 травня 2013 року.
Вінницький окружний адміністративний суд постановою від 18 вересня 2015 року адміністративний позов задовольнив частково. Визнав протиправними дії начальника першого міського відділу у місті Вінниці управління Державної міграційної       служби України у Вінницькій області Прудивус Ірини Валеріївни щодо ненадання інформації на адвокатський запит ОСОБА_4 від 6 серпня 2015 року в частині надання належним чином засвідчених копій запитуваних документів. Зобов'язав начальника першого міського відділу у місті Вінниці управління Державної міграційної       служби України у Вінницькій області Прудивус Ірину Валеріївну надати відповідь на адвокатський запит ОСОБА_4 від 6 серпня 2015 року в частині надання належним чином засвідчених копій заяви ОСОБА_5 про втрату або викрадення паспорта та постанови порушення чи відмову в порушенні кримінальної справи за заявою особи про викрадення паспорта. В решті вимог відмовив.
Вінницький апеляційний адміністративний суд постановою від 12 листопада 2015 року скасував постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2015 року, прийняв нове рішення, яким у задоволенні позову відмовив повністю.
У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати це рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.  
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково, враховуючи наступне.
Судами попередніх інстанцій установлено, що 23 травня 2015 року        ОСОБА_4 звернувся до першого міського відділу у місті Вінниці управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області з адвокатським запитом, у якому просив видати належним чином посвідчену копію заяви покійної громадянки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та повідомити коли ОСОБА_5 отримала паспорт, вказати його номер, серію, дату видачі та хто його отримав. 
На виконання запиту відповідач надав ОСОБА_4 ксерокопію заяви ОСОБА_5 про видачу паспорта.
7 серпня 2015 року ОСОБА_4 повторно звернувся до начальника       першого міського відділу у місті Вінниці управління Державної міграційної       служби України у Вінницькій області з адвокатським запитом, у якому просив надати дозвіл сфотографувати заяву ОСОБА_5 від 10 травня 2013 року, а також надати належним чином   засвідчені копії заяви ОСОБА_5 про втрату або викрадення паспорта та постанови про порушення чи відмову в порушенні кримінальної справи за заявою особи про викрадення паспорта.
11 серпня 2015 року відповідач, посилаючись на   частину першу статті 14 Закон України "Про захист персональних даних", надав відповідь заявнику, якою відмовив у наданні дозволу на фотографування заяви ОСОБА_5 та видачі копій запитуваних документів.
Вважаючи дії посадової особи - начальника першого міського відділу у місті Вінниці управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області Прудивус Ірини Валеріївни протиправними, ОСОБА_2 звернувся до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції, задовольняючи позов в частині, виходив з того, що частина друга статті 24 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"   передбачає лише єдину підставу для відмови у наданні відповідної інформації або   документів, - якщо така інформація є інформацією з обмеженим доступом або запитувані документи містять інформацію з обмеженим доступом.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що інформація, яка міститься у матеріалах справи № 143/2013 по відновленню втраченого паспорту, є інформацією з обмеженим доступом, тому не може бути наданою на адвокатський запит.
Колегія суддів Верховного Суду у Касаційному адміністративному суді не погоджується з висновками судів, вважає рішення такими, що винесені з порушенням норм процесуального права.
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону, яка діяла на момент вчинення судом процесуальної дії) (далі - КАС України) Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Відповідно до пункту восьмого частини першої статті 3 КАС України (в редакції Закону, яка діяла на момент вчинення судом процесуальної дії) позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.
Частиною першою статті 6 КАС України (в редакції Закону, яка діяла на момент вчинення судом процесуальної дії) встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси..
Відтак завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи у публічно-правових відносинах, що звернулася до суду з позовом.   
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011   року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. 
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. 
Однак, порушення вимог Закону діями суб'єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх протиправними, оскільки обов'язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями. 
З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Тобто, обов'язковою умовою задоволення позову є доведеність позивачем порушених саме його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або  законного інтересу,  на захист якого подано позов.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Між тим суд першої інстанції не звернув уваги, що позов заявлено на захист своїх прав, свобод та інтересів позивачем - ОСОБА_2, тоді як суд неправильно вказав позивачем іншу особу - адвоката позивача ОСОБА_4.  
У резолютивній частині судового рішення постановлено визнати протиправними дії начальника першого міського відділу у місті Вінниці управління Державної міграційної   служби України у Вінницькій області Прудивус Ірини Валеріївни щодо ненадання інформації на адвокатський запит ОСОБА_4 від 6 серпня 2015 року та стягнуто на його користь коштів в сумі 36,54 грн.
Здійснення у даному випадку представництва за договором не змінює природу спірних правовідносин, як таких, що здійснюються у межах відносин між позивачем та відповідачами. Тобто стороною такого спору має бути довіритель.
Отже, при розгляді справи суд мав би дослідили порушення прав позивача - ОСОБА_2, які б встановлювали загальнообов'язкові правила поведінки по відношенню до нього, оскільки порушене право має бути визначено законом, мати певний зміст. 
Статтею 159 КАС України (в редакції Закону, яка діяла на момент вчинення судом процесуальної дії)  передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. 
Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши всі обставини справи, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.
Згідно з статтею 52 КАС України (в редакції Закону, яка діяла на момент вчинення судом процесуальної дії) суд першої інстанції, встановивши, що з адміністративним позовом звернулася не та особа, якій належить право вимоги, або не до тієї особи, яка повинна відповідати за адміністративним позовом, може за згодою позивача допустити заміну первинного позивача або відповідача належним позивачем або відповідачем, якщо це не потягне за собою зміни підсудності адміністративної справи. Якщо позивач не згоден на його заміну іншою особою, то ця особа може вступити у справу як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, про що суд повідомляє третю особу. Якщо позивач не згоден на заміну відповідача іншою особою, суд може залучити цю особу як другого відповідача. У разі відмови у задоволенні адміністративного позову до такого відповідача понесені позивачем витрати відносяться на рахунок держави. Після заміни сторони, вступу третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, залучення другого відповідача розгляд адміністративної справи починається спочатку.
Проте вказані приписи статті 52 КАС України (в редакції Закону, яка діяла на момент вчинення судом процесуальної дії) суд першої інстанції не застосував, чим порушив вказані норми процесуального права.
Суд апеляційної інстанцій, переглядаючи рішення суду першої інстанції, помилки суду першої інстанції не усунув.
Таким чином колегія суддів не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції.
Неповнота у встановленні фактичних обставин справи не дає можливості суду касаційної інстанції визначитись в правильності правової позиції оцінки позовних вимог, проведеної судами попередніх інстанцій.
Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Приписами підпункту 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» цього Кодексу обумовлено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
За правилами частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1 і 2 частини першої статті 353 КАС України).
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено принцип офіційного з'ясування обставин справи, що призвело до ухвалення рішень, які не відповідають вимогам   статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону, яка діяла на момент вчинення судом процесуальної дії)   щодо законності і обґрунтованості, а тому такі рішення підлягають скасуванню, а справа відповідно до правил   статті 253 КАС України   - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 341, 344, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України,

п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. 
Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 18 вересня 2015 року та постанову Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2015 року у цій справі скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Суддя-доповідач Т.Г.Стрелець          

Судді                                                                                                 О.В.Білоус

   І.Л.Желтобрюх