Постанова
Іменем України
19 квітня 2018 року
м. Київ
справа № 757/9261/17-к
провадження № 51-1703км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,                                  
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу адвоката 
ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва 
від 25 квітня 2017 року про повернення апеляційної скарги в кримінальному провадженні № 42017000000000387 за обвинуваченням 
 
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Степань Сарненського району Рівненської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого у цьому АДРЕСА_2 , судимості не має,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч.3 ст. 369, ч. 4 ст. 28, ч. 3 
ст. 240, ч. 1 ст. 359 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Печерського районного суду міста Києва від 1 березня 2017 року 
ОСОБА_8 на підставі угоди з прокурором засуджено: за сукупністю злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255 КК, на 5 років позбавлення волі, за ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 369 КК на 4 роки позбавлення волі без конфіскації майна, за ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 240 КК на 2 роки позбавлення волі, за ч. 1 ст. 359 КК до штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а відповідно до ст. 70 КК остаточно на 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та відповідно до ст. 76 КК на нього покладено обов`язок періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати  за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 квітня 2017 року апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на вказаний вирок щодо 
ОСОБА_8 повернуто з огляду на те, що її подано особою, яка не має права подавати апеляційну скаргу. 
 
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_7 , порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції у зв`язку з тим, що рішення цього суду про повернення її апеляційної скарги на зазначений вище вирок місцевого суду є незаконним і таким, що позбавило ОСОБА_7 гарантованого Конституцією України права на перегляд судового рішення, яке стосується його інтересів. При цьому на підтвердження того, що вказаний вирок місцевого суд стосується інтересів ОСОБА_7 тією мірою, що надає останньому згідно із ч. 2 ст. 24 КПК право оскаржити його до вищої судової інстанції, адвокат посилається на наявність в обвинувальному вироку щодо ОСОБА_8 прямого посилання на ОСОБА_7 як на організатора злочинної організації, визначення його ролі в ній та констатацію отримання ним коштів як неправомірної вигоди, що по суті створює преюдицію, якою всупереч презумпції невинуватості встановлено винуватість  ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених статтями 240, 255, 368 КК.
 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги, вказуючи на відсутність у всіх процесуальних документах провадження будь-яких ідентифікуючих даних ОСОБА_7 . 
Мотиви суду
Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом (п. 8 ч. 3 ст. 129).
Конституція України, яка має найвищу юридичну силу, гарантує реалізацію права на оскарження у більш широкому розумінні, ніж у главі 31 КПК, кореспондується з положеннями ст. 24 КПК й розширює коло учасників судового процесу, яким забезпечується конституційне право на оскарження судових рішень.
З огляду на такі положення в постанові Верховного Суду України від 3 березня 
2016 року № 5-347кс15 зроблено правовий висновок щодо кола осіб, які відповідно до ст. 24 КПК як особи, прав, свобод та інтересів яких стосується судове рішення, вправі звернутися до суду вищої інстанції з оскарженням цього судового рішення. 
Згідно із цим висновком невключення інших осіб до вичерпного переліку суб`єктів оскарження, передбаченого ст. 394 КПК, за умови, що судове рішення стосується прав, свобод та інтересів цих осіб, не є перешкодою в доступі до правосуддя та для звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ч. 2 ст. 24 КПК.
Посилання на зазначений правовий висновок у касаційній скарзі адвоката ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_7 , є аргументом того, що апеляційний суд безпідставно повернув її апеляційну скаргу на вирок місцевого суду щодо   ОСОБА_8 , що позбавило ОСОБА_7 гарантованого Конституцією України права на перегляд судового рішення, яке стосується його інтересів. 
Водночас, під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що вирок Печерського районного суду міста Києва від 1 березня 2017 року постановлено за результатами затвердження угоди між прокурором та ОСОБА_8 про визнання останнім своєї винуватості у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 369, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 240, ч.1 ст. 359 КК.
При цьому зі змісту як самої угоди, так і вказаного вироку вбачається, що персональні дані інших осіб, які в них згадуються, окрім ОСОБА_8 , знеособлені та не містять жодної ідентифікуючої їх інформації.
Отже, у вказаних процесуальних документах відсутня констатація винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, за які засуджено ОСОБА_8 , що би суперечило принципу презумпції невинуватості та створювало би преюдицію. Не виявлено в них і будь-якого прямого чи опосередкованого посилання на процесуальний статус ОСОБА_7 принагідно до даного кримінального провадження. 
За таких обставин правомірним є висновок апеляційного суду про те, що адвокат ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 не є суб`єктом оскарження вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 з огляду на відсутність підстав вважати, що вирок щодо останнього стосується інтересів ОСОБА_7 .
При цьому наведене повною мірою відповідає зазначеному правовому висновку Верховного Суду України, оскільки в ньому акцентовано увагу на тому, що реалізувати право на оскарження судового рішення до суду вищої інстанції можливо в разі з`ясування, чи насправді воно стосується інтересів особи тією мірою, що надає їй згідно із ч. 2 ст. 24 КПК право оскаржити це судове рішення до вищих судових інстанцій.
З таких підстав касаційна скарга адвоката ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_7 , не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Верховний Суд
 
ухвалив:
Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 квітня 2017 року про повернення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на вирок Печерського районного суду міста Києва від 1 березня 2017 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 – без задоволення. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає. 
 
Судді:

 
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                        ОСОБА_3