Постанова                                                                             
Іменем України  
 
28 лютого 2018 року
м. Київ
 
справа № 344/4258/16-ц
провадження № 61-1685 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя - доповідач),
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
представник позивача - ОСОБА_2,
відповідач - Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області,
представник відповідача - Шикеринець Лілія Михайлівна,
відповідач - Державна казначейська служба України,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області та касаційну скаргу ОСОБА_1, від імені якого діє ОСОБА_2, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 липня 2016 року у складі судді Бабій О. М. та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Матківського Р. Й., Горблянського Я. Д., Ковалюка Я. Ю.,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області та Державної казначейської служби України, у якому просив стягнути на його користь 3 % річних за затримку виплати присудженої за вирокам суду суми за період з 30 жовтня 2014 року по 17 березня 2016 року у розмірі 5 023 грн, вартість послуг касового обслуговування банку при зарахуванні коштів на банківський рахунок у розмірі 605 грн, судові витрати у розмірі 30 тис. грн та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 100 тис. грн.
 
Позовна заява мотивована тим, що вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 червня 2014 року його цивільний позов задоволено, стягнуто із ОСОБА_4 100 тис. грн на відшкодування моральної шкоди та 21 тис. грн витрат на правову допомогу шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2015 року вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
 
Кошти, стягнені за вироком суду від 18 червня 2014 року, перераховано на його банківський рахунок 17 березня 2016 року та стягнено з нього вартість послуг за касове обслуговування у розмірі 605 грн, що становить 0,5 % від суми виплати, - 121 тис. грн. За час зволікання з виплатою курс долара США змінився, що завдало позивачу шкоди у розмірі 5 023 грн. 
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, вказував про те, що на час постановлення вироку суду страхові компанії у випадку смерті особи сплачували страхове відшкодування у розмірі 100 тис. грн., однак на час звернення до суду з цим позовом розмір страхового відшкодування складав 200 тис. грн, тому просив у рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути на його користь 100 тис. грн.
 
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 липня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
 
Стягнуто з держави в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 недоплачену суму в розмірі 3 908 грн 60 коп., що становить 3 % річних від суми 121 тис. грн, яка призначена до виплати згідно з вироком суду від 18 червня 2014 року за період з 18 лютого 2015 року по 16 березня 2016 року. 
 
Стягнуто з держави в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 недоплачені за вироком суду кошти у розмірі 605 грн, що становить 0,5 % від суми 121 тис. грн, за послуги касового обслуговування.  
 
Стягнено з держави в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 3 625 грн. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Період прострочення виплати відраховується з наступного дня за днем набрання вироком суду законної сили - 18 лютого 2015 року, до дня, що передував дню виплати, - 16 березня 2016 року. Компенсація у розмірі 3 % від 121 тис. грн за вказаний період складає 3 908 грн 60 коп. Статті 1207, 1208 ЦК України, на які посилається в обґрунтування позову позивач, регулюють порядок відшкодування державою шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю внаслідок злочину, а тому не можуть бути застосовані до правовідносин, які виникли між сторонами у зв'язку із несвоєчасним виконанням рішенням суду про відшкодування шкоди. Стягуючи на користь позивача 605 грн, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не мав права зменшувати суму, присуджену вироком суду, шляхом стягнення коштів за касове обслуговування банку при зарахуванні на рахунок позивача 121 тис. грн. Відмовляючи у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вказував про те, що вироком суду стягнено моральну шкоду в розмірі 100 тис. грн, яку виплачено позивачу 17 березня 2016 року. Зміна розміру такої шкоди, у зв'язку зі зміною курсу долара США на час її виплати, не передбачена вимогами чинного законодавства. Крім того, не є належним доказом завдання моральної шкоди збільшення розміру страхового відшкодування, передбаченого полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Задовольняючи позовні вимоги в частині витрат на правову допомогу, суд першої інстанції, врахувавши вимоги Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», дійшов висновку про їх часткове задоволення у розмірі 3 625 грн. 
 
Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2016 року змінено рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 липня 2016 року у частині стягнення з держави в особі Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 недоплаченої суми компенсації у розмірі 3 908 грн 60 коп., яка становить 3 % річних від 121 тис. грн, призначених до виплати згідно з вироком суду від 18 червня 2014 року за період прострочення з 18 лютого 2015 року по 16 березня 2016 року, визначено період прострочення виплати з 30 жовтня 2014 року по 16 березня 2016 року та стягнено на користь ОСОБА_1 компенсацію у розмірі 5 023 грн. 
 
У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції помилково визначено, що період невиконання вироку суду, за який підлягає стягненню компенсація, починається із 18 лютого 2015 року, тобто наступного дня після постановлення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвали про залишення без змін вироку суду від 18 червня 2014 року, та не враховано норми Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», якими визначено порядок нарахування такої компенсації та її виплату.
 
Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області у касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що 06 серпня 2014 року до Головного управління Державної казначейської служби України надійшла заява ОСОБА_1 про стягнення з Державного бюджету України на його користь 100 тис. грн на відшкодування моральної шкоди та 21 тис. грн. витрат на правову допомогу шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку. У зв'язку із чим управління направило запити до прокуратури Івано-Франківської області та управління Міністерства внутрішніх справ України в Івано-Франківській області щодо наявності документів, на підставі яких необхідно проводити списання коштів на користь ОСОБА_1 З листа прокуратури Івано-Франківської області стало відомо про оскарження вироку Івано-Франківського міського суду від 18 червня 2014 року у касаційному порядку, а тому ОСОБА_1 було повідомлено, що виплату належних йому коштів буде проведено після перегляду вироку у касаційному порядку.  Крім того, про зміну реквізитів, зазначених у заяві від 06 серпня 2014 року, Головне управління Державної казначейської служби України було повідомлено лише 04 березня 2016 року, що стало причино несвоєчасного повернення позивачу коштів. Таким чином, вина відповідача у невчасному виконанні вироку суду відсутня. 
 
ОСОБА_1, від імені якого діє ОСОБА_2, подав у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у позові щодо відшкодування моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 у позовній заяві просив відшкодувати шкоду, завдану злочином, та стягнути моральну шкоду, однак суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, виходили із того, що позивачем заявлено вимоги про відшкодування шкоди внаслідок тривалого невиконання рішення суду. Крім того, судами не взято до уваги норми Конституції України.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
16 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню. 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 17 лютого 2015 року, цивільний позов ОСОБА_1 задоволено. 
 
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 100 тис. грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 21 тис. грн. шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку. 
 
28 липня 2014 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області видано виконавчий лист про стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 100 тис. грн та 21 тис. грн витрат на правову допомогу  шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку. 
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконанні у Державній казначейській службі України знаходився вказаний виконавчий лист, однак відповідно до підпункту другого пункту 13 Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, безспірне списання коштів за цим виконавчим листом було зупинено у зв'язку із оскарженням вироку суду у касаційному порядку.  
 
Державна казначейська служба України повідомила ОСОБА_1, що у випадку залишення вироку Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 червня 2014 року в частині вирішення його цивільного позову без змін, йому будуть перераховані кошти, які підлягають стягненню на підставі вказаного вироку суду. 
 
17 березня 2016 року Державною казначейською службою України проведено безспірне списання коштів на рахунок позивача у розмірі 120 395 грн, тобто суму, присуджену за вироком суду, за мінусом вартості послуг здійснення касової операції у розмірі 605 грн. 
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
 
Рішення Європейського суду з прав людини від 26 квітня 2005 року у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine) містить висновок про те, що невиконання судового рішення на користь заявника впродовж тривалого часу є порушенням його права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Статтею 129^1 Конституції України передбачено, що держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. 
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Згідно із частиною першою статті 3 Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин і виникнення спору, рішення про стягнення  коштів з державних  органів, державного  та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.
 
Закон України від 05 червня 2012 року «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання.
 
 Відповідно до частини першої статті 3 Закону України від 05 червня 2012 року «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
 
Частини друга, четверта статті 3 Закону України від 05 червня 2012 року «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачають, що стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду; перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
 
Згідно із частинами другою, шостою статті 4 Закону України від 05 червня 2012 року «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду; перерахування коштів за рішенням суду здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у тримісячний строк з дня надходження документів та відомостей, необхідних для цього, з одночасним направленням повідомлення про виплату коштів державному виконавцю, державному підприємству або юридичній особі.
 
Відповідно до частин першої, третьої  статті 5 Закону України від 05 червня 2012 року «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи нараховується державним виконавцем протягом п'яти днів з дня отримання ним повідомлення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, про перерахування коштів, крім випадку, коли кошти перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.
 
Суд першої інстанції, вирішуючи спір, правильно визначив характер спірних правовідносин і норму права, яка підлягала застосуванню до цих правовідносин, обґрунтовано виходив із того, що у зв'язку із несвоєчасним виконанням вироку суду в частині цивільного позову на користь позивача підлягає стягненню компенсація у розмірі трьох процентів річних від простроченої суми у порядку, встановленому статтею 5 Закону України від 05 червня 2012 року «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
 
Апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, врахувавши час набрання вироком суду законної сили, пред'явлення виконавчого листа до виконання та тримісячний строк, у межах якого Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачена виплата стягнених за вироком суду з Державного бюджету України коштів, дійшов правомірного висновку, що компенсація підлягає нарахуванню за період прострочення - з 30 жовтня 2014 року по 16 березня 2016 року. 
 
Крім того, вирішуючи спір у частині відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій виходили із того, що відповідно до статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. 
 
Згідно із статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
 
Вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 червня 2014 року цивільний позов ОСОБА_1 задоволено та на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи, стягнено 100 тис. грн.
 
В обґрунтування позову про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю його батька, позивач вказував, що з часу, коли задоволено вирок про відшкодування такої шкоди, і до моменту її виплати змінився офіційний курс валют, також збільшився розмір страхового відшкодування, яке виплачують страхові компанії у разі настання такого страхового випадку. 
 
Відмовляючи у позові в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що спір щодо відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи, було вирішено у межах кримінального провадження, а тому підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.  Крім того, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди саме внаслідок тривалого невиконання вироку суду в частині відшкодування моральної шкоди, позивачем заявлено не було.
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Доводи касаційних скарг про порушення судами норм матеріального та процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень. 
 
Крім того, відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України, суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області та ОСОБА_1, від імені якого діє ОСОБА_2, залишити без задоволення. 
 
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 липня 2016 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2016 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 вересня 2016 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                         Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                    Б. І. Гулько 

                                                                                                Є. В.Синельников 

                                                                                                С. Ф.Хопта

                                                                                                Ю. В.Черняк