Постанова
Іменем України 
 
04 квітня 2018 року
м. Київ
 
справа № 2/489/846/2016
провадження № 61-1670зп18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі :
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя - доповідач), Хопти С. Ф.,    Черняк Ю. В., 
 
учасники справи: 
позивач - публічне акціонерне товариство «Ідея Банк», 
відповідачі: ОСОБА_3, 
                      ОСОБА_4,
 
розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави, за заявою публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про перегляд Верховним Судом рішення Ленінського районного суду             м. Миколаєва, у складі головуючого-судді Тихонової Н. С., від 09 червня 2016 року, ухвали апеляційного суду Миколаївської області, у складі колегії суддів: Самчишиної Н. В., Лисенка П. П., Серебрякової Т. В., від 14 листопада 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у складі колегії суддів: Ступак О. В.,   Іваненко Ю. Г., Леванчука А. О., Маляренка А. В., Мостової Г. І.,                      від 06 вересня 2017 року,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У лютому 2016 року публічне акціонерне товариство «Ідея Банк»                 (далі - ПАТ «Ідея Банк») звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило вилучити в ОСОБА_3 автомобіль марки «Hyundai Accent 1.4» (легковий седан - В), 2008 року випуску, синього кольору, державний номерний знак НОМЕР_1, який є предметом застави, та передати його в управління ПАТ «Ідея Банк» на період його реалізації,  у рахунок погашення кредитних зобов'язань у розмірі 50 106 доларів США 11 центів за кредитним договором № 827.70039, укладеним між банком та ОСОБА_3, звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу зазначеного автомобіля ПАТ «Ідея Банк» будь-якій третій особі за ціною не нижче ринкової, визначеної незалежним суб'єктом оціночної діяльності, для чого надати ПАТ «Ідея Банк» усі права та повноваження на відчуження транспортного засобу, у тому числі, але не виключно: проводити всі необхідні дії в органах ДАІ МВС України та всіх інших державних та недержавних органах/установах, стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 50 грн; стягнути солідарно з відповідачів на свою користь витрати зі сплати судового збору у сумі 18 676 грн 27 коп.
Позовна заява мотивована тим, що 03 липня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Плюс Банк» (далі - ВАТ «Плюс Банк»), правонаступником якого є ПАТ «Ідея Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у сумі 23 385 доларів США для придбання транспортного засобу на строк                до 03 липня 2015 року. На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором того самого дня між тими самими сторонами укладено договір застави вищевказаного транспортного засобу. Крім того, 11 лютого 2015 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки на забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором у межах боргу у сумі 50 грн. Оскільки позичальник порушив взяті за кредитним договором зобов'язання щодо своєчасної сплати кредитних коштів, то утворилася заборгованість у зазначеному розмірі.
Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 червня             2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 14 листопада 2016 року, позовні вимоги  ПАТ «Ідея Банк» задоволено частково. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 03 липня 2008 року № 827.70039, укладеним між відкритим акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_3, у розмірі          50 106 доларів США 11 центів, із яких: прострочений борг - 23 008 доларів США 56 центів; прострочені проценти - 27 096 доларів США 04 центи, відповідно до договору застави від 03 липня 2008 року звернуто стягнення на автомобіль марки «Hyundai Accent 1.4» (легковий седан - В), 2008 року випуску, синього кольору, державний номерний знак НОМЕР_1, шляхом його продажу ПАТ «Ідея Банк» третій особі - покупцю від імені власника, для чого надано ПАТ «Ідея Банк» усі права та повноваження на відчуження транспортного засобу, у тому числі, але не виключно: проводити всі необхідні дії в органах ДАІ МВС України та всіх інших державних та недержавних органах/установах (отримувати дублікати документів на транспортний засіб, отримувати/виготовляти ключі/їх дублікати, отримувати відомості про транспортний засіб/особу власника, які пов'язані з продажем автомобіля. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 14 листопада 2016 року залишено без змін.
30 листопада 2017 року ПАТ «Ідея Банк» звернулось до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Ленінського районного суду              м. Миколаєва від 09 червня 2016 року, ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 14 листопада 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року з передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції на час подання заяви про перегляд судових рішень) підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.
Заявник просить переглянути судові рішення судів попередніх інстанцій у частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Ідея Банк» про вилучення транспортного засобу, який є предметом застави, у відповідача або інших осіб, у яких він може знаходитися, та передачу його в управління банку на період до його реалізації. В іншій частині судові рішення заявником не оспорюються, а тому не є предметом перегляду у порядку статей 354, 355 ЦПК України 2004 року.
Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.
12 січня 2018 року заяву ПАТ «Ідея Банк» про перегляд рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2016 року, ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 14 листопада 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року передано до Верховного Суду, а справу розподілено судді-доповідачу СинельниковуЄ. В.
18 січня 2018 року визначено склад колегії суддів для розгляду заяви ПАТ «Ідея Банк» про перегляд судового рішення.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Хопти С. Ф., від 22 січня 2018 було відкрито провадження у справі, витребувано матеріали справи та здійснено підготовчі дії відповідно до статті 360-1 ЦПК України (у редакції від 12 лютого 2015 року).
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Хопти С. Ф., від 07 лютого 2018 року справу призначено до розгляду.
У поданій заяві про перегляд судового рішення ПАТ «Ідея Банк» посилається на неоднакове застосування судом касаційної інстанції (Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ) одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме      статті 16 ЦК України, статей 10, 60 Закону України «Про виконавче провадження», статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». 
На обґрунтування заяви ПАТ «Ідея Банк» надало ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року (касаційне провадження № 6-26777св16, справа       № 227/6107/15-ц).  
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені в заяві доводи, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку, що заява підлягає задоволенню частково з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 353 ЦПК України (у редакції від 12 лютого 2015 року) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.
Під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Згідно зі статтею 360^4 ЦПК України суд задовольняє заяву про перегляд справи і скасовує судове рішення у справі, яка переглядається з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 355 цього Кодексу, якщо встановить, що судове рішення є незаконним.
У справі, рішення в якій переглядається, суди встановили, що 03 липня     2008 року між ВАТ «Плюс Банк», правонаступником якого є ПАТ «Ідея Банк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 827.70039, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у сумі 23 385 доларів США терміном до 03 липня 2015 року для придбання автомобіля марки «Hyundai Accent 1.4» (легковий седан - В), 2008 року випуску, синього кольору, державний номерний знак НОМЕР_1, з кінцевим терміном повернення     до 03 липня 2015 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом.
У забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором укладено договір поруки від 11 лютого 2015 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_4, а також договір застави вищезазначеного транспортного засобу від 03 липня 2008 року між ВАТ «Плюс Банк», правонаступником якого є ПАТ «Ідея Банк», та ОСОБА_3 
У зв'язку з тим, що позичальник належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, станом на 27 січня 2016 року загальна заборгованість ОСОБА_3 за кредитом складала                   50 106 доларів США 11 центів. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог банку в частині вилучення у відповідача або інших осіб, у яких може знаходитися транспортний засіб, який є предметом застави, та передачі його в управління банку на період до його реалізації, місцевий та апеляційний суди, з висновками яких погодився й суд касаційної інстанції, виходили із необґрунтованості вказаних позовних вимог, зазначивши, зокрема, що договором застави не передбачено такого способу захисту порушеного права банку, як вилучення у боржника автомобіля в якості забезпечення його збереження з метою реального виконання в майбутньому рішення суду.
Разом з тим у наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року суд касаційної інстанції, скасовуючи судове рішення апеляційної інстанції в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог у частині вилучення у відповідача або інших осіб, у яких може знаходитися транспортний засіб, який є предметом застави, та передачі його в управління банку на період до його реалізації, за аналогічних встановлених обставин керувався тим, що відповідно до вимог пункту 3 частини другої статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні. Крім того, щоб державний виконавець при виконанні рішення суду згідно зі статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» вилучив у боржника транспортний засіб і передав його на зберігання стягувачу, це повинно бути зазначено в рішенні суду.
Отже, існує неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.
Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції зазначених норм матеріального права, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду виходить з такого.
Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). 
Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Відповідно до частини першої статті 587 ЦК України особа, яка володіє предметом застави, зобов'язана, якщо інше не встановлено договором:       1) вживати заходів, необхідних для збереження предмета застави;                 2) утримувати предмет застави належним чином; 3) негайно повідомляти другу сторону договору застави про виникнення загрози знищення або пошкодження предмета застави. 
Згідно із частиною другою статті 8 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» боржник повинен своєчасно повідомляти обтяжувача про загрозу втрати, пошкодження, псування чи погіршення стану предмета обтяження. 
Проте суди на зазначені положення закону уваги не звернули і не з'ясували, чи надходили обтяжувачу такі повідомлення від боржника. 
Згідно положень пункту 4.1 договору застави від 03 липня 2005 року, укладеного між сторонами у справі, звернення стягнення та предмет застави здійснюється за вибором заставодержателя одним зі способів: за рішенням суду або в позасудовому порядку шляхом набуття заставодержателем предмета застави у власність чи шляхом продажу заставодержателем предмета застави третій особі - покупцю. 
За положеннями пункту 3 частини другої статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду мають зазначатись, зокрема, заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні суду, є одним із заходів примусового виконання цього рішення. 
Однак, суди при розгляді цієї справи не врахували, що вимоги банку про вилучення предмета застави та передачу його в управління на період до його реалізації є саме такими заходами, а також не врахували, що для того, щоб державний виконавець при виконанні рішення суду (відповідно до статті 10 Закону України «Про виконавче провадження») вилучив у боржника транспортний засіб та передав його на зберігання стягувачу, про це доцільно зазначати у судовому рішенні.
Отже, у справі, яка переглядається Верховним Судом, суди, ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у частині вилучення у відповідача або інших осіб, у яких може знаходитися транспортний засіб, який є предметом застави, та передачі його в управління банку на період до його реалізації, неправильно застосували положення статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» та  статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», що призвело до неправильного вирішення справи, а це відповідно до статті 360 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень у частині вирішення позовних вимог про вилучення транспортного засобу, який є предметом застави, у відповідача або інших осіб, у яких він може знаходитися та передачу його в управління банку на період до його реалізації.
Відповідно до статті 353 ЦПК України (у редакції від 12 лютого 2015 року) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною першою статті 360-2 ЦПК України справи розглядаються Верховним Судом України за правилами, встановленими главами 2 і 3 розділу V цього Кодексу, а тому Верховний Суд України не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.
Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості з'ясувати дійсні обставини справи перешкоджає ухвалити нове судове рішення, а тому справу слід передати на розгляд до суду апеляційної інстанції згідно з підпунктом «а» пункту 1 частини другої статті 360-4 ЦПК України.
Керуючись пунктом 1 частини першої статті 355, пунктом 1 частини першої, частиною третьою статті 360-3, частиною першою, підпунктом «а» пункту 1 частини другої статті 360-4 ЦПК України 2004 року, пунктом 1 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у реакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
П О С Т А Н О В И В :
 
Заяву публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» задовольнити частково.
Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 рокута ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 14 листопада 2016 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про вилучення транспортного засобу, який є предметом застави, у відповідача або інших осіб, у яких він може знаходитися, та передачу його в управління банку на період до його реалізації скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до апеляційного суду Миколаївської області.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді | О. В. Білоконь
| Є. В. Синельников
| С. Ф. Хопта
| Ю. В.Черняк