Ухвала
Іменем України 
15 березня 2018 року
м. Київ
справа № 725/1900/13-к
провадження № 51-1878км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
прокурора                                           ОСОБА_4 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Першотравневого районного суду м. Чернівців від 02 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 15 березня 2016 року за обвинуваченням:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Чернівців, жительки АДРЕСА_1 , громадянки України, раніше не судимої,
 
ОСОБА_6 ,   ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки та жительки АДРЕСА_2 , громадянки України, раніше не судимої,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364; ст. 27, ч. 2 ст. 366 КК України.
 
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Першотравневого районного суду м. Чернівців від 02 лютого 2015 року вказаних осіб визнано винними  у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК України. Кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, закрито.
За ч. 2 ст. 364 КК України ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виправдано за відсутністю в їх діях складу злочину.
За вироком суду  ОСОБА_5 визнано винною та засуджено за те, що вона, працюючи на посаді головного спеціаліста відділу кредитування філії Кельменецького відділення № 6796 Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», будучи службовою особою, яка наділена організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, 03 квітня 2009 року, перебуваючи у своєму службовому кабінеті, на своєму робочому комп`ютері надрукувала та роздрукувала завідомо неправдивий документ довідку на ім`я нотаріуса Кельменецької нотаріальної контори від імені керуючої Кельменецьким відділенням № 6796 ВАТ «ДОБУ» 
ОСОБА_6 , про те, що ОСОБА_7 станом на 03 квітня 2009 року заборгованості по кредиту немає та просить зняти заборону на нерухоме майно, хоча на цю дату існувала заборгованість за кредитом ОСОБА_7  в розмірі 203641,59 грн.
ОСОБА_6 визнано винуватою та засуджено за те, що вона працюючи на посаді керуючої філії - Кельменецького відділення № 6796 ВАТ «Державний ощадний банк України», будучи службовою особою, яка наділена організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими обов`язками, підписала вищевказаний завідомо для неї неправдивий документ, після чого скріпила його гербовою печаткою Кельменецького відділення ВАТ «ДОБУ»
Після цього вони подали цю завідомо підроблену довідку нотаріусу, який зняв заборону на відчуження зазначеного нерухомого майна.
Крім того, досудовим слідством ОСОБА_5 і ОСОБА_6 обвинувачувалися у зловживанні службовим становищем, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом державним інтересам в особі юридичної установи – банку, та інтересам окремих громадян.
Ухвалою Апеляційного суду  Чернівецької області  від 15 березня 2016 року вирок місцевого суду  залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. При цьому посилається на те, що суди не надали оцінки доказам, які безпосередньо вказують на винуватість виправданих. Зазначає, що суд, у мотивувальній частині вироку, виправдовуючи ОСОБА_5 і ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 364 КК України, не зазначив мотивів, з яких він відхилив докази обвинувачення, а тому вважає, що вирок суду не відповідає вимогам ст. 334 КПК України 1960 року. Апеляційний суд у свою чергу, не врахувавши доводів апеляційної скарги прокурора, всупереч вимогам ст. 377 КПК України 1960 року не виправив допущених районним судом помилок та необґрунтовано залишив вирок суду першої інстанції без змін.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор касаційну скаргу підтримав частково та просив ухвалу апеляційного суду скасувати, а справу направити на новий апеляційний розгляд до суду апеляційної інстанції .
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали кримінальної справи, наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга прокурора  підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Відповідно до вимог ст. 395 КПК України 1960 року касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та звільнення їх від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності  передбачених ст. 49 КК України, у касаційному порядку не оскаржується.
Відповідно до вимог ст. 323 КПК України 1960 року як обвинувальний, так і виправдувальний вирок повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, та оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Згідно з вимогами ч. 4 ст. 327 КПК України 1960 року виправдувальний вирок постановляється у випадках, коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також, коли не доведено участі підсудного у вчиненні злочину. При цьому виправдувальний вирок відповідно до ч. 1 ст. 327 КПК України 1960 року повинен бути мотивованим судом.
Також мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене підсудному і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання підсудного з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Як убачається з матеріалів справи, місцевий суд, виправдовуючи  ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 364 КК України за відсутністю в їх діях складу злочину, не дотримався вищезазначених вимог закону.
Так, суд першої інстанції не надав належного обґрунтування у вироку щодо прийняття одних доказів та відхилення інших, зокрема в частині умов укладення кредитного договору № 1322 від 03 квітня 2009 року, добровільності погашення ОСОБА_8 заборгованості за кредитами своїх родичів, а також щодо визначення розміру заподіяної прямої дійсної шкоди, та розмежування розміру заподіяної шкоди як потерпілій ОСОБА_8 , так і  ВАТ «Державний ощадний банк України», з урахуванням укладених цивільно-правових угод, а також щодо наслідків дій ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які органом досудового розслідування були кваліфіковані як тяжкі.
Окрім того, відповідно до положень ст. 132 КПК  України 1960 року у пред`явленому особі обвинуваченні повинно бути зазначено злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини вчинення злочину, наскільки вони відомі слідчому, і стаття кримінального закону, якою передбачений цей злочин.
У всякому випадку пред`явлення обвинувачення має бути конкретизованим та не містити суперечностей, що є умовою реалізації права обвинуваченого на захист від пред`явленого обвинувачення.
Прокурор, слідчий зобов`язані вжити всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого.
Суд, прокурор, не вправі перекладати обов`язок  доказування на обвинуваченого.
Однак, суд першої інстанції при розгляді справи вказані вимоги кримінально-процесуального закону не врахував та не вжив заходів щодо забезпечення реалізації прав та обов`язків як стороною обвинувачення так і захисту, в тому числі з метою перевірки і уточнення фактичних даних, одержаних в ході судового слідства.
Таким чином, районний суд прийшов до передчасних та необґрунтованих висновків щодо відсутності в діяхОСОБА_5 та ОСОБА_6    складу злочину, передбаченого  ч. 2 ст. 364 КК України.
Апеляційний суд при перегляді справи в апеляційному порядку на вказані порушення уваги не звернув і постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року, оскільки не проаналізував всі доводи, наведені в апеляції прокурора, не дав на кожен з них вичерпну відповідь, не виклав мотиви й підстави відхилення апеляції.
На підставі вищевикладеного, оскільки судові рішення стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не відповідають вимогам закону вони підлягають скасуванню через істотне порушення кримінально-процесуального законодавства, а справа направленню на новий судовий розгляд.
При новому судовому розгляді необхідно врахувати наведене, ретельно дослідити всі докази по справі і дати їм належну оцінку, перевірити доводи сторони обвинувачення та захисту, наведені в апеляційних і касаційній скаргах,  справу розглянути відповідно до вимог КК та КПК України 1960 року та в залежності від встановленого прийняти законне і обґрунтоване рішення.
Керуючись статтями 394–396 КПК України 1960 року, п.п. 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України,  Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції задовольнити.
Вирок Першотравневого районного суду м. Чернівців від 02 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 15 березня 2016 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. 
Ухвала  є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                              ОСОБА_2                                       ОСОБА_3