Постанова
Іменем України
 
08 лютого 2018 року
м. Київ
 
справа № 361/7139/15-ц
 
провадження № 61- 4318 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І.,                   Крата В. І. 
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_4, 
відповідач - ОСОБА_5,
відповідач - ОСОБА_6,
представник відповідачів - ОСОБА_7,
третя особа - Орган опіки та піклування Броварської районної державної адміністрації Київської області,
третя особа - ОСОБА_8,
 
розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_7, яка діє в інтересах ОСОБА_5 та ОСОБА_6, на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2016 року у складі судді Дутчака І. М. та на ухвалу апеляційного суду Київської області                      від 29 червня 2016 року у складі колегії суддів Ігнатченко Н. В., Антоненко В. І. та Поліщука М. А.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому просила на підставі частини другої статті 405 ЦК України визнати малолітніх дітей ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6            ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - діти) такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме, однокімнатною квартирою    АДРЕСА_2 (далі - квартира).
 
В обґрунтування позову зазначала, що квартира належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 12 серпня 2002 року.
 
На прохання її сина ОСОБА_8 за її згодою в цій квартирі тимчасово були зареєстровані діти, які в даній квартирі ніколи не проживали та не проживають. Із самого народження діти фактично постійно проживають за місцем реєстрації та проживання їхньої матері, ОСОБА_7, за адресою: АДРЕСА_1.
 
ОСОБА_4 вказала, що у 2013 році вона вибула на постійне місце проживання до Російської Федерації, де бажає проживати надалі, тому має намір продати квартиру. У зв'язку з цим позивач неодноразово зверталася до батьків дітей - ОСОБА_8 та ОСОБА_7 - з проханням зняти дітей з реєстрації в квартирі. Проте, мати ОСОБА_7 зняти їх з реєстрації в даній квартирі добровільно відмовляється.
 
Реєстрація дітей у квартирі перешкоджає позивачці вільно розпоряджатися належним їй майном, обмежує законні права власника квартири.
 
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від                       31 березня 2016 року у складі судді Дутчака І. М. позов ОСОБА_4 задоволено та визнано дітей такими, що втратили право користування квартирою. 
 
При ухваленні даного рішення суд першої інстанції виходив із того,                      що діти не проживають у належній ОСОБА_4 на праві власності квартирі більше одного року без поважних причин, а також, що їхня реєстрація в цій квартирі перешкоджає позивачу вільно розпоряджатися нею та порушує права позивача як власника.
 
Ухвалою апеляційного суду Київської області від 29 червня 2016 року у складі колегії суддів Ігнатченко Н. В., Антоненко В. І., Поліщука М. А. апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилено та залишено рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 березня          2016 року без змін з огляду на те, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_4
 
27 липня 2016 року ОСОБА_7, яка діє в інтересах дітей, подала до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами при ухваленні вказаних рішень не взято до уваги факт неможливості самостійного проживання дітей у квартирі, у зв'язку з чим правові підстави для застосування частини другої статті 405 ЦК України відсутні.
 
07 вересня 2016 року адвокат Кириленко Р. О., який діє на підставі договору в інтересах ОСОБА_4, подав заперечення на дану касаційну скаргу та просив залишити її без задоволення, а відповідні судові рішення - без змін. 
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх скасування немає.
 
Встановлено, що ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу              від 12 серпня 2002 року на праві приватної власності належить квартира загальною площею 36,1 м^2, з них житлова площа - 18,7 м^2.
 
Згідно з довідкою № 1702 (форма № 3) від 05 жовтня 2015 року, виданою виконавчим комітетом Княжицької сільської ради Броварського району Київської області, у квартирі крім позивача із 23 лютого та 22 березня            2012 року відповідно зареєстровано двоє дітей. Батьком дітей є син позивача - третя особа ОСОБА_8, матір'ю - законний представник Дітей ОСОБА_7
 
29 жовтня 2005 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було зареєстровано шлюб, який розірвано рішеннямБроварського міськрайонного суду Київської області від 24 грудня 2014 року. 
 
Відповідно до рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 05 січня 2015 року за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 з останнього на користь позивача стягуються аліменти на утримання Дітей у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) ОСОБА_8, починаючи із дня подачі позову, 17 грудня 2014 року, та до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
 
Згідно з даним рішенням суду малолітні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на день подачі цього позову постійно проживають разом із матір'ю  ОСОБА_7 без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1.
 
Даний факт підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_7 від 24 грудня 2014 року за №13-14/058, складеним депутатом Броварської міської ради Київської області Загуменним М. В.
 
Крім того, відповідно до акта від 23 вересня 2015 року, складеного депутатом Княжицької сільської ради Броварського району Київської області в присутності свідків, діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровані, але ніколи не проживали у квартирі позивача.
 
Належних та допустимих доказів, того що спірне житлове приміщення є постійним місцем проживання дітей суду в передбаченому процесуальним законом порядку не надано. 
 
Відповідно до положень частини першої статті 316, частини першої статті  317, частини першої статті 319 Цивільного кодексу України (далі -                        ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Статтею 150 Житлового кодексу України (далі - Житловий кодекс України) передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання та проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
 
Згідно з частиною першою статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України та частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у квартирі, що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному власником.
 
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
 
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає (частина четверта статті 29 ЦК України).
 
Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.
 
З огляду на викладене суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що діти не проживають у належній ОСОБА_4 на праві власності квартирі більше одного року без поважних причин, у зв'язку з чим втратили право користування нею, а також, що їхня реєстрація у цій квартирі перешкоджає позивачу вільно розпоряджатися даною квартирою та порушує права позивача як власника.
 
Доводи касаційної скарги щодо відсутності підстав для застосування положень частини другої статті 405 ЦК України не заслуговують на увагу, оскільки особою, яка подала касаційну скаргу, не надано суду належні докази, які б свідчили про те, що вона намагалася в будь-який спосіб заселитися до спірного житлового приміщення або розглядала його як постійне місце проживання своєї сім'ї.

Наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень як підстав для їх скасування.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення апеляційного суду - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2016 року та на ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 червня 2016 року залишити без задоволення.
 
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 червня              2016 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 31 березня 2016 року. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Н. О. Антоненко
 
                                                                                                            В.І. Журавель
 
                                                                                                            В.І. Крат