ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
20 березня 2018 року           
м. Київ                                                                      
Справа № 362/985/14-а
Провадження № 11-48зва18                                
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Прокопенка О.Б.,
суддів: Антонюк Н.О., Бакуліної С.В., Британчука В.В., Гудими Д.А., Данішевської В.І., Золотнікова О.С., Кібенко О.Р., Лобойка Л.М., Лященко Н.П., Рогач Л.І., Саприкіної І.В., Ситнік О.М., Ткачука О.С., Уркевича В.Ю., Яновської О.Г.,
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_3 до управління соціального захисту населення Васильківської районної державної адміністрації Київської області (далі - Управління) про визнання дій протиправними, зобов'язання здійснити перерахунок та виплату державної допомоги
за заявою ОСОБА_3 про перегляд постанови Васильківського міськрайонного суду Київської області (у складі судді Орди О.О.), 
УСТАНОВИЛА:
У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати протиправними дії Управління щодо невиплати їй у період з 1 серпня                 2013 року по 1 лютого 2014 року щомісячної допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в розмірі, не меншому за прожитковий мінімум, установлений законодавством для дітей віком до 6 років, зобов'язати відповідача провести перерахунок розміру цієї допомоги, виплатити цю допомогу з урахуванням раніше сплачених сум та надалі здійснювати її виплату в зазначеному розмірі.
Васильківський міськрайонний суд Київської області постановою від 10 червня               2014 року позов задовольнив частково, визнав протиправними дії Управління щодо недоплати ОСОБА_3 допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку за період з 3 вересня 2013 року по 1 лютого 2014 року та зобов'язав відповідача здійснити перерахунок і виплату цієї допомоги за вказаний період у розмірі, установленому статтею 43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням». У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
В апеляційному та касаційному порядку постанова суду першої інстанції                                 не переглядалася.
10 березня 2015 року по справі видано виконавчий лист.
У грудні 2015 року державний виконавець звернувся до суду із заявою про зміну способу та порядку виконання судового рішення, а саме: із зобов'язання здійснити виплату допомоги на стягнення такої виплати в сумі 4302 грн 96 коп., посилаючись на те, що постанова суду виконана лише в частині нарахування, а в частині виплати її виконати неможливо у спосіб, зазначений у самому судовому рішенні, через відсутність відповідного фінансування з державного бюджету.
Васильківський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 28 січня                2016 року в задоволенні заяви державного виконавця відмовив.
31 жовтня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд постанови Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2014 року з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) у редакції, чинній до                 15 грудня 2017 року, а саме у зв'язку з установленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні даної справи судом.
5 січня 2018 року вказану заяву на підставі підпункту 3 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII                 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон №2147-VIII) передано до Великої Палати Верховного Суду для розгляду за правилами перегляду судових рішень у зв'язку з виключними обставинами.
У своїй заяві ОСОБА_3 порушує питання про скасування постанови Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2014 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Обґрунтовуючи наявність підстави для перегляду судового рішення, ОСОБА_3 послалася на рішення Європейського суду з прав людини (далі - Суд), ухвалене                 12 жовтня 2017 року у справі «Бурмич та інші проти України» (заяви № 46852/13,               № 47786/13, № 54125/13, № 56605/13 та № 3653/14).
Так, листом від 12 жовтня 2017 року Суд повідомив ОСОБА_3 про рішення у справі «Бурмич та інші проти України», у якому зазначив про приєднання до цієї справи поданої ОСОБА_3 16 лютого 2016 року заяви № 10506/16, а також про те, що це повідомлення становить проголошення рішення по її заяві.
Тож, на думку ОСОБА_3, Суд у такий спосіб установив порушення щодо неї Україною пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), а саме порушення права   ОСОБА_3 на справедливий розгляд її справи № 362/985/14-а, яке полягало в задоволенні її позову лише в частині, а також тривалому невиконанні рішення суду.
Відповідно до підпункту 3 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС у редакції Закону №2147-VIII заява ОСОБА_3 розглядається за правилами перегляду судових рішень у зв'язку з виключними обставинами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно з пунктом 3 частини п'ятої статті 361 КАС у згаданій редакції підставою для перегляду судових рішень у зв'язку з виключними обставинами є встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні цієї справи судом. Передумова такого перегляду судових рішень відповідає тій, що визначена в пункті 3 частини першої статті 237 КАС у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, на підставі якого ОСОБА_3 подала заяву, що розглядається.
Оскільки учасники справи в судове засідання не з'явилися, хоча й були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, то Велика Палата Верховного Суду відповідно до пункту 2 частини першої статті 345 КАС зробила висновок про можливість розгляду справи в письмовому провадженні.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши за матеріалами справи викладені у заяві доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_3 про перегляд судових рішень з огляду на таке.
Законом від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Україна ратифікувала Конвенцію, тим самим взявши на себе зобов'язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції (стаття 1 Конвенції).
Утілення таких гарантій відбувається шляхом застосування українськими судами при розгляді справ практики Суду як джерела права, що передбачено положеннями статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV), а також закріплено у відповідних процесуальних законах, зокрема й у КАС                 (частини перша та друга статті 6 КАС).
Водночас згідно з вимогами статті 46 Конвенції та статті 2 Закону № 3477-IV держава Україна зобов'язана виконувати остаточне рішення Суду в будь-якій справі, у якій вона є стороною.
Відповідно до статті 44 Конвенції рішення Великої палати Суду є остаточним.  Рішення палати стає остаточним: a) якщо сторони заявляють, що вони не звертатимуться з клопотанням про передання справи на розгляд Великої палати; або b) через три місяці від дати постановлення рішення, якщо клопотання про передання справи на розгляд Великої палати не було заявлено; або c) якщо колегія Великої палати відхиляє клопотання про передання справи на розгляд Великої палати згідно зі статтею 43.
Остаточне рішення Суду передається Комітету Міністрів, який здійснює нагляд за його виконанням (пункт 2 статті 46 Конвенції).
Статтею 37 Конвенції передбачено, що Суд може на будь-якій стадії провадження у справі прийняти рішення про вилучення заяви з реєстру, якщо обставини дають підстави дійти до висновку: 
а) що заявник не має наміру далі підтримувати свою заяву; або
b) спір уже вирішено; або
с) що на будь-якій іншій підставі, встановленій Судом, подальший розгляд заяви не є виправданим.
12 жовтня 2017 року Велика палата Суду ухвалила рішення у справі «Бурмич та інші проти України» (заява № 46852/13 та ін.) (далі - Рішення).
У цій справі заявники скаржилися на невиконання або тривале невиконання рішень національних судів, ухвалених на їхню користь, і з цих підстав стверджували про порушення Україною їх прав, гарантованих статтями 6, 13 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Розглядаючи вказану справу, Суд відзначив, що порушені заявниками питання він уже вирішив у пілотному рішенні від 15 жовтня 2009 року у справі «ОСОБА_6 проти України» (заява № 40450/04), проте Україна не забезпечила ефективного виконання цього рішення, що обумовило лише зростання кількості аналогічних заяв. 
Ця ситуація призводить і продовжує призводити до повторюваних висновків Суду про порушення статей 6 і 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу Конвенції щодо кожної особи, рішення українського суду на користь якої не виконане. Відповідно до матеріалів, що містяться в розпорядженні Комітету Міністрів, в Україні налічується 120 000 таких осіб (пункт 171 Рішення).
З огляду на таку ситуацію в справах групи ОСОБА_6, Суд дійшов висновку про необхідність зміни підходу до розгляду подальших справ, пов'язаних з тією самою системною проблемою, та зауважив, що не розгляд кожної конкретної справи Судом, а лише комплексне вирішення кореня проблеми в процесі виконання рішення у справі ОСОБА_6 може забезпечити адекватне вирішення ситуації, що склалася (пункт 172 Рішення). Ураховуючи зусилля, спрямовані на розгляд справ групи ОСОБА_6 понад шістнадцять років, повторення висновків Суду у величезній кількості схожих рішень не сприятиме досягненню справедливості та лише покладе істотний тягар на ресурси Суду, що в підсумку значно збільшить його навантаження. Це не буде корисним і жодним чином не сприятиме посиленню захисту прав людини згідно з Конвенцією (пункт 175 Рішення).
Також Суд звернув увагу на розмежування завдань між ним та Комітетом Міністрів Ради Європи: зокрема, Суд може допомогти державі-відповідачу у виконанні своїх зобов'язань за статтею 46 Конвенції, вказавши тип заходів, які можуть бути вжиті державою для того, щоб покласти край системній проблемі, визначеній Судом.                    Зі свого боку Комітет Міністрів Ради Європи повинен контролювати виконання рішення і забезпечити, щоб держава виконала своє зобов'язання за статтею 46 Конвенції, включаючи прийняття таких загальних заходів щодо виправлення ситуації, які можуть вимагатись пілотним рішенням для надання компенсації існуючим або потенційним жертвам ідентифікованої системної проблеми (пункт 194 Рішення). Оскільки зазначені проблеми мають фінансовий та політичний характер, то їх вирішення виходить за межі компетенції відповідно до Конвенції, як це визначено в її статті 19, натомість ці проблеми можуть бути адекватно вирішені лише між державою-відповідачем, з одного боку, та Комітетом Міністрів Ради Європи, з іншого, тому, що останній має повноваження відповідно до пункту 2 статті 46 Конвенції контролювати виконання рішень Суду (пункт 195 Рішення).
У пункті 197 свого Рішення Суд відзначив, що у пілотному рішенні ОСОБА_6 він визначив системні проблеми, указав на наявність порушення Конвенції в силу цих проблем та надав указівки щодо загальних заходів, які слід прийняти відповідно до статті 46 Конвенції з метою задовільного виконання пілотного рішення.
Також у пункті 126 Рішення відзначається, що на своєму 1259-му засіданні 7-9 червня 2016 року Комітет Міністрів Ради Європи вивчив стан виконання пілотного рішення у справі ОСОБА_6 та висловив таке: «…За цих умов першим кроком, який необхідно вжити, є розрахунок суми боргу, що виникає внаслідок невиконання рішень в Україні. Другий крок полягає в тому, щоб запровадити схему платежів за певних умов або розробити альтернативну схему виконання винесених рішень. Третім кроком буде внесення необхідних коригувань до державного бюджету, щоб забезпечити достатні кошти для ефективного функціонування вищезгаданої схеми платежів, а також запровадження необхідних процедур для забезпечення, що бюджетні обмеження належним чином оцінені, щоб запобігти ситуаціям невиконання судових рішень, винесених проти держави або державних підприємств».    
У зв'язку із цим Суд дійшов висновку, що він фактично виконав свою функцію відповідно до статті 19 Конвенції. Згідно з принципом субсидіарності, який лежить в основі всієї Конвенції, питання, що розглядається в пілотному рішенні                                       у справі ОСОБА_6, включаючи надання компенсації жертвам системного порушення Конвенції, знайденого в справі ОСОБА_6, є питанням виконання відповідно до статті 46 Конвенції.
Ця справа та всі аналогічні 12 143 справи, які очікували розгляду в Суді, а також     будь-які аналогічні справи в майбутньому, які можуть бути подані до Суду, є частиною процесу виконання пілотного рішення. Їх вирішення, включаючи індивідуальні компенсаційні заходи, має обов'язково охоплюватися загальними заходами з виконання, які повинна вжити держава-відповідач під наглядом Комітету Міністрів Ради Європи (пункт 198 Рішення).
У пункті 219 Рішення Суд дійшов висновку про необхідність об'єднати всі вказані справи зі справою «Бурмич та інші проти України» тож ці справи було об'єднано, про що зазначено в пункті 1 резолютивної частини Рішення. 
У контексті наведених міркувань Суд установив, що продовження розгляду справ групи ОСОБА_6 не найкращим чином відповідатиме цілям Конвенції. У зв'язку із цим він дійшов висновку, що продовження розгляду справи не виправдано за підпунктом «с»  пункту 1 статті 37 Конвенції (пункт 202 Рішення). 
Водночас Суд нагадав, що такий висновок не обмежує його повноважень щодо поновлення відповідно до пункту 2 статті 37 Конвенції цієї або будь-якої іншої аналогічної заяви, якщо це буде виправдано обставинами (пункт 207 Рішення). 
У пункті 204 Рішення Суд наголосив на тому, що недоліки, на які скаржаться заявники в заявах, мають бути усунуті шляхом вжиття заходів загального характеру в межах виконання пілотного рішення у справі ОСОБА_6, у тому числі й за допомогою надання належного та достатнього відшкодування шкоди, завданої порушенням Конвенції, установленим у справі ОСОБА_6, які мають здійснюватися під наглядом Комітету Міністрів Ради Європи.
Зважаючи на наведені вище висновки, Суд за результатами розгляду справи «Бурмич та інші проти України» вирішив вилучити 12148 заяв, що стосуються однієї системної проблеми невиконання рішень національних судів в Україні, серед яких і заява  ОСОБА_3 (№ 10506/16), зі свого реєстру на підставі підпункту «с»  пункту 1 статті 37 Конвенції та передати їх Комітету Міністрів Ради Європи для подальшого нагляду за їх виконанням у системі загальних заходів з виконання пілотного рішення у справі ОСОБА_6 (пункт 4 резолютивної частини Рішення). 
Частиною першою статті 1 Закону №3477-IVвизначено, що виконання рішення Суду включає в себе: а) виплату стягувачеві відшкодування та вжиття додаткових заходів індивідуального характеру; б) вжиття заходів загального характеру.
Згідно із частинами першою та другою статті 10 Закону № 3477-IVз метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні. 
Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом (частини третя згаданої статті Закону № 3477-IV). 
Нормативне визначення заходів загального характеру та їх перелік наведено у частині другій статті 13 Закону № 3477-IV, відповідно до положень якої заходами загального характеру є заходи, спрямовані на усунення зазначеної в рішенні системної проблеми та її першопричини, зокрема: 
а) внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування; 
б) внесення змін до адміністративної практики; 
в) забезпечення юридичної експертизи законопроектів; 
г) забезпечення професійної підготовки з питань вивчення Конвенції та практики Суду прокурорів, адвокатів, працівників правоохоронних органів, працівників імміграційних служб, інших категорій працівників, професійна діяльність яких пов'язана із правозастосуванням, а також з триманням людей в умовах позбавлення свободи; 
д) інші заходи, які визначаються - за умови нагляду з боку Комітету Міністрів Ради Європи - державою-відповідачем відповідно до рішення з метою забезпечення усунення недоліків системного характеру, припинення спричинених цими недоліками порушень Конвенції та забезпечення максимального відшкодування наслідків цих порушень.
Аналіз наведених норм матеріального права та юридичного змісту Рішення Суду дозволяє стверджувати про відсутність у Великої Палати Верховного Суду правових підстав для вжиття в цій справі додаткових заходів індивідуального характеру шляхом її повторного розгляду, про що порушує питання ОСОБА_3, оскільки приєднані до справи «Бурмич та інші проти України» заяви, зокрема й заява позивача № 10506/16, були передані до Комітету Міністрів Ради Європи для їх розгляду саме в системі заходів загального характеру з виконання пілотного рішення у справі «ОСОБА_6 проти України».
ВеликаПалата Верховного Суду також вважає безпідставним твердження                     ОСОБА_3 про те, що Суд, приєднавши її заяву № 10506/16 до справи «Бурмич та інші проти України», встановив порушення Україною пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції через грубе порушення національним судом норм матеріального процесуального права при розгляді справи ОСОБА_3 № 362/985/14-а щодо нарахування й виплати соціальної допомоги. 
Оскільки суд, як випливає зі змісту зазначеного Рішення, визнаючи подальший розгляд, зокрема, заяви № 10506/16невиправданим, не висловлював правової позиції по суті цієї заяви та не досліджував питання дотримання національним судом законодавства під час розгляду позову ОСОБА_3, то його Рішення не містить указівок на порушення у справі № 362/985/14-а національних та конвенційних норм, які би ставили під сумнів законність судового рішення, про перегляд якого подано заяву.
За таких обставин у задоволенні заявиОСОБА_3 про перегляд постанови Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2014 року слід відмовити.
Керуючись статтями 243, 250, 345, 356, 359, 361, 368, 369 та підпунктом 3 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС, Велика Палата Верховного Суду
 
ПОСТАНОВИЛА :
Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд постанови Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня              2014 рокув адміністративній справі № 362/985/14-а за позовом ОСОБА_3 до управління соціального захисту населення Васильківської районної державної адміністрації Київської області про визнання дій протиправними, зобов'язання здійснити перерахунок та виплату державної допомоги.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню             не підлягає.
Суддя-доповідач | О.Б. Прокопенко
Судді:                                            Н.О. Антонюк | Н.П. Лященко
С.В. Бакуліна | Л.І. Рогач
В.В. Британчук | О.М. Ситнік
Д.А. Гудима | О.С. Ткачук
В.І. Данішевська | І.В. Саприкіна
О.С. Золотніков | В.Ю. Уркевич
О.Р. Кібенко | О.Г. Яновська
Л.М. Лобойко |