Постанова 
Іменем  України
 
14 лютого 2018 року
м. Київ
 
справа № 335/8122/13-ц
 
провадження № 61-4323 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В.,                  Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач- ОСОБА_3;
представник позивача - ОСОБА_4; 
відповідач  - ОСОБА_5;
представник відповідача - ОСОБА_6; 
треті особи: міське комунальне підприємство «Основаніє», департамент житлово-комунального господарства Запорізької міської ради;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2016 року у складі судді Рибалко Н. І. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 30 червня 2016 року у складі колегії суддів: Савченко О. В., Кочеткової І. В., Маловічко С. В., 
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, треті особи: міське комунальне підприємство «Основаніє», департамент житлово-комунального господарства Запорізької міської ради, про усунення перешкод у користуванні квартирою, виселення та вселення. 
 
Позовна заява мотивована тим, що 6 квітня 1994 року він уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Вказаний договір був оформлений та зареєстрований універсальною біржею «Хортиця», право власності на квартиру було зареєстровано 7 червня 1994 року товариством з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі - ТОВ «Запорізьке МБТІ»).  6 липня 2013 року він уклав із міським комунальним підприємством «Основаніє» (далі - МКП «Основаніє») договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території у вищезазначеному будинку. Зазначав, що відповідач, яка є дочкою померлого ОСОБА_8 та онукою померлої ОСОБА_7, оспорювала у судовому порядку договір купівлі-продажу квартири від 6 квітня 1994 року, проте рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2015 року, що набрало законної сили, у задоволенні її позову про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та скасування його реєстрації було відмовлено. Він є власником зазначеної вище квартири, але можливості користуватися та розпоряджатися нею не має, оскільки відповідач самовільно зайняла та мешкає в цій квартирі без реєстрації, без його згоди здає її в оренду третім особам, у добровільному порядку звільнити квартиру відмовляється.
З урахуванням наведеного, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просив суд зобов'язати ОСОБА_5 не чинити йому перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1; виселити її із вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення, вселити його у вказану квартиру.
 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні квартирою АДРЕСА_1. Вселено ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Задовольняючи частково позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач фактично не проживає у спірній квартирі, а здає квартиру в оренду третім особам, відтаквідсутні підстави для виселення ОСОБА_5 із спірної квартири. Також суд зазначив, що спірна квартира є власністю позивача, договір купівлі-продажу недійсним не визнано, між сторонами існують тривалі судові спори, що свідчить про наявність перешкод у користуванні житлом зі сторони відповідачки, що також підтверджується висновком дільничного інспектора щодо проживання у квартирі сторонніх осіб. 
 
Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 30 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2016 рокузалишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 6 квітня 1994 року в судовому порядку недійсним не визнано, а відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, відтак вимоги позивача про  вселення у квартиру, власником якої він є, правомірні.
 
У липні 2016 року ОСОБА_9 та її представник - ОСОБА_6, подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.     
 
Касаційна скарга мотивована тим, що у рішенні апеляційного суду Запорізької області від 4 березня 2014 року у справі за позовом                ОСОБА_3 до МКП «Основаніє», треті особи: реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції, ТОВ «Запорізьке МБТІ», про визнання права власності на спірну квартиру зазначено, що згідно з вимогами статей 47, 227 ЦК України, статті 15 Закону України «Про товарну біржу», Закону України «Про нотаріат», діючих на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, такий договір підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню. Суди не вирішили питання законності та правомірності набуття ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру, а саме щодо дійсності угоди купівлі-продажу.
Зазначала, що вона ніколи не перешкоджала ОСОБА_3 користуватися квартирою, так як вважала, що ця квартира законно належала на праві спільної сумісної власності її бабі, ОСОБА_7, та її батьку, ОСОБА_8 Вона та її сестра проживали у цій квартирі, але її батьки розірвали шлюб і вони виїхали з квартири зі своєю матір'ю.                           З 2000 року вона знову почала проживати разом з батьком, іншого житла не має, сплачує за комунальні послуги. 
Посилаючись на пункт 4 частини першої статті 201 ЦПК України 2004 року, зазначала також, що у судовому засіданні 25 квітня 2016 року її представник подав клопотання про зупинення провадження у справі у зв'язку з тим, що у у провадженні суду знаходиться позов ОСОБА_9 до ОСОБА_3 третя особа: ТОВ «Запорізьке МБТІ», про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Проте судом вказане клопотання розглянуто не було. 
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_3 подав до суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що судові рішення є законними і обґрунтованими. При цьому вказав, що спірна квартира продана йому 6 квітня 1994 року, право власності на цю квартиру було ним зареєстровано 7 квітня 1994 року у ТОВ «Запорізьке МБТІ». Умови укладеного договору купівлі-продажу були ним виконані, він повністю розрахувався з продавцями за квартиру, а ОСОБА_7 та ОСОБА_8 попросили його дозволити деякий час пожити в проданій ними квартирі, поки не знайдуть інше житло. Відповідач без законних підстав заволоділа квартирою АДРЕСА_1, перешкоджає йому користуватися своєю власністю. У зазначеній квартирі відповідач не проживає, не сплачує комунальні послуги, фактично зареєстрована та проживає у квартирі АДРЕСА_2, здає спірну квартиру в оренду третім особам. 
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У січні 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Судом установлено, що 6 квітня 1994 року ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Вказаний договір був оформлений та зареєстрований універсальною біржею «Хортиця», право власності на квартиру було зареєстровано 7 червня 1994 року у                            ТОВ «Запорізьке МБТІ» (а.с. 238)
 
Частиною другою статті 12 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. 
              
Частиною третьою статті 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Частиною першою статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 
 
При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 17 вересня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції про визнання договору купівлі-продажу квартири від 6 квітня 1994 року, укладеного між ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, недійсним та скасування його реєстрації та у задоволенні зустрічного позову               ОСОБА_3 до ОСОБА_5, Запорізької міської ради, департаменту житлово-комунального господарства Запорізької міської ради, третя особа - ТОВ «Запорізьке МБТІ», про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним та визнання права власності на квартиру відмовлено. 
 
3гідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
 
Недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі                    (стаття 45 ЦК Української РСР 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин).
 
Аналогічні положення містить стаття 204 ЦК України, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Вирішуючи спір, суди дійшли вірного висновку про те, що ОСОБА_3 є власником спірної квартири, договір купівлі-продажу, на підставі якого він набув право власності на спірну квартиру, в судовому порядку недійсним не визнано, його право власності у встановленому законом порядку зареєстровано, відтак його вимоги про вселення у належну йому квартиру обґрунтовані.
 
Посилання касаційної скарги на те, що суди не вирішили питання законності та правомірності набуття ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру, а саме щодо дійсності угоди купівлі-продажу, безпідставні, так як вимоги про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири дійсним чи недійсним не були предметом судового розгляду у цій справі, а позивачем були пред'явлені вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою, яка належить йому на праві власності, виселення та вселення, тобто позов стосується захисту права власності на підставі дійсних правовстановлюючих документів.
 
Згідно статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини,  ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення. 
 
Учасник процесу зобов'язаний добросовісно користуватись своїми процесуальними правами (частина третя статті 27 ЦПК України 2004 року). 
 
У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. 
 
Відтак, необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що судом не було розглянуто клопотання про зупинення провадження у справі, так як розгляд справи тривав з серпня 2013 року по травень 2016 року, суд за клопотанням відповідачки неодноразово зупиняв провадження у справі. При цьому, судові спори між сторонами досі тривають і при ухваленні судового рішення, яке буде суттєво впливати на правовідносини, визначені судовими рішеннями у цій справі, то у ЦПК України передбачено підстави перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами.
                                                            
Таким чином, суди дійшли правильного висновку про часткове задоволення позову, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
 
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 30 червня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь 
 
Б. І. Гулько
 
Є. В. Синельников 
 
Ю. В. Черняк