Постанова 
Іменем України 
 
03 травня  2018 року
м. Київ
 
справа № 200/23565/15-к
 
провадження № 51-3627км18
 
Верховний Суд  колегією суддів Другої судової палати  Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря 
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю:
прокурора                 ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 і прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, на вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року щодо ОСОБА_8 , у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015040640003654, за обвинуваченням
 
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дніпропетровська, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
Вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2016 року ОСОБА_8  визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
 
Вирішено питання цивільних позовів та долю речових доказів.
 
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області 17 листопада 2016 року указаний вирок місцевого суду щодо ОСОБА_8 залишено без змін.
 
За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 20 вересня 2015 року близько 04:30 год., перебуваючи біля буд. № 44 по пр. К. Маркса у м. Дніпропетровську на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, викликаних сваркою з ОСОБА_7 , здійснив один постріл в область грудної клітини потерпілого з спортивно-тренувального револьвера № ХК-003936, який до категорії вогнепальної зброї не відноситься, спричинивши ОСОБА_7 тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх заподіяння.
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
 
У касаційних скаргах
- захисник ОСОБА_6 і потерпілий  ОСОБА_7 стверджують про суворість призначеного ОСОБА_8 покарання. Зазначають, що судом при призначенні ОСОБА_8 покарання не було враховано, що останній раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває,  має постійне місце проживання, де характеризувався задовільно, завдану шкоду відшкодував та вибачився перед потерпілим. Просять судові рішення щодо ОСОБА_8 змінити та пом`якшити призначене засудженому покарання,  застосувавши ст. 75 КК України.
- прокурор, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, вказує, що вирок суду не був проголошений, а тому є незаконним. Посилається на те, що ОСОБА_8 призначено м`яке покарання у виді позбавлення волі, розмір якого обраний без урахування тяжкості злочину, тих обставин, що ОСОБА_8 частково визнав вину, а потерпілий в суді апеляційної інстанції, підтримавши позицію прокурора, просив призначити засудженому суворіше покарання. Зазначає вимогу про скасування судових рішень і призначення нового розгляду у суді першої інстанції.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Прокурор ОСОБА_5 вважала, що касаційні скарги учасників судового розгляду є необґрунтованими та просила залишити їх без  задоволення.
 
Мотиви Суду
 
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені у касаційних скаргах, колегія суддів дійшла такого висновку. 
 
Відповідно до вимог ст. 433 КПК України касаційний суд перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень у тій частині, в якій вони були оскаржені. 
 
Правильність встановлення фактичних обставин справи, доведеність винуватості та юридична кваліфікація дій  ОСОБА_8  за ч. 1 ст. 121 КК України у касаційній скарзі не заперечуються та не є предметом перегляду суду касаційної інстанції.
 
Твердження прокурора про незаконність вироку місцевого суду через недотримання судом вимог ст. 376 КПК України є голослівними, оскільки з журналу судового засідання та технічного запису судового засідання вбачається, що 17 серпня 2016 року після останнього слова підсудного ОСОБА_8 суд відповідно до ст. 366 КПК України  видалився в нарадчу кімнату для ухвалення вироку, після виходу з якої 19 серпня 2016 року було проголошено вирок щодо ОСОБА_8 ,  включаючи роз`яснення про порядок та строки його оскарження.
Та обставина, що учасники судового розгляду, включаючи прокурора, не прибули у судове засідання після виходу суду з нарадчої кімнати не свідчить, що вирок не був проголошений в установленому законом порядку. 
 
Перевіркою матеріалів провадження не встановлено таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
 
Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
 
Призначаючи ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України суд врахував тяжкість вчиненого злочину, дані про особу засудженого, у тому числі й ті, які наведені у касаційних скаргах захисника і потерпілого, зокрема, що ОСОБА_8   раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, де характеризувався задовільно, пом`якшуючу покарання обставину — добровільне відшкодування завданої шкоди.
 
Призначене судом ОСОБА_8 покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами, а доводи захисника, потерпілого та прокурора, викладені у касаційних скаргах, щодо невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості злочину та його особі, як внаслідок суворості, так і м`якості є необґрунтованими.
 
При цьому є необґрунтованими доводи прокурора про те, що при призначенні покарання суд не врахував тяжкість вчиненого злочину та ту обставину, що ОСОБА_8 частково визнав вину, оскільки це було належно враховано при обранні виду та міри покарання, а також при вирішенні питання про можливість застосування вимог статей 69, 75 КК України.
 
Одночасно в касаційних скаргах захисника та потерпілого не наведено таких обставин та даних про особу ОСОБА_8 , які б не були враховані при призначенні останньому покарання і свідчили про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, а тому колегія суддів вважає, що підстави для пом`якшення призначеного ОСОБА_8 покарання та застосування положень ст. 75 КК України відсутні.
Та обставина, що ОСОБА_8 відшкодував шкоду потерпілому ОСОБА_7 не є достатньою підставою для пом`якшення призначеного апеляційним судом покарання.
 
Також не знайшли свого підтвердження доводи  касаційних скарг про те, що дії                    ОСОБА_8 , який частково визнавав свою вину у вчиненні злочину, були спрямовані на надання допомоги органам досудового розслідування і суду у встановленні істини в провадженні, з`ясуванні фактичних обставин, які мають істотне значення для розкриття злочину, а тому твердження захисника та потерпілого про те, що ОСОБА_8 активно сприяв розкриттю злочину є голослівними. 
 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення касаційних скарг відсутні.
 
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, п. 15 «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), Суд
 
у х в а л и в:
 
Вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 і прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, – без задоволення.
 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

ОСОБА_1                                ОСОБА_2                           ОСОБА_3