ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2018 року 
м. Київ

Справа №  910/7367/16 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду: 
Чумака  Ю.Я. - головуючого, суддів Дроботової  Т.Б., Пількова  К.М.,
здійснивши розгляд у письмовому провадженні касаційної скарги Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.06.2017 (суддя Мельник  В.І.) та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.09.2017 (Зеленін  В.О. - головуючий, судді: Ткаченко  Б.О., Мартюк  А.І.) у справі
за скаргою Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України",
на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі
за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України"
до Приватного акціонерного товариства "ТММ-Енергобуд"
про стягнення 619  221  732,72  грн.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" (далі - ПАТ  "Державний ощадбанк України") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "ТММ-Енергобуд" 619  221  732,72  грн. за невиконання генерального договору від 30.07.2009 №  289/31/6 та договорів кредитної лінії від 30.07.2009 №  289/31/6-1, від 27.08.2009 №  289/31/6-6 та від 23.09.2010 №  386/31/6.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.09.2016 у справі №  910/7367/16 позовні вимоги задоволено частково, зокрема в розмірі 606  307  336,70  грн. шляхом звернення стягнення на предмет застави за договором застави обладнання від 19.11.2009 №  289/31/6-7 і предмет іпотеки за іпотечним договором від 16.06.2014 №  825/31/6-3.
На виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва 04.11.2016 видано накази про примусове його виконання.
27.04.2017 позивач звернувся до Господарського суду міста Києва зі скаргою на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ДВС), просивши суд: визнати незаконними дії ДВС щодо повернення наказу Господарського суду міста Києва від 04.11.2016 у справі №  910/7367/16 без прийняття до виконання; визнати недійсним повідомлення ДВС від 31.03.2017 №  53659991/20.1/12 про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання; зобов'язати ДВС прийняти до виконання накази Господарського суду міста Києва від 04.11.2016 в справі №  910/7367/16.
Вимоги скарги обґрунтовано тим, що державним виконавцем ДВС Канцедалом  О.О. вчинено незаконні дії з повернення судового наказу без виконання з підстав незазначення у виконавчому документі ПІБ, особи, яка видала наказ.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 30.06.2017 (суддя Мельник  В.І.), залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.09.2017, скаргу ПАТ  "Державний ощадбанк України" задоволено повністю.
Судовий акт місцевого суду мотивовано положеннями статей 129^1 Конституції України, статей 3, 4 Закону України "Про виконавче провадження", частини 1 статті 115 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) в редакції, чинній до 15.12.2017, та доповнено апеляційним судом положеннями пункту 9 частини 2 статті 129 Конституції України, статей 1, 17, 19, 26 Закону України від 02.06.2016 №  1404-VІІІ "Про виконавче провадження" (далі - Закон №  1404-VІІІ), а також частиною 1 статті 121^2 ГПК в редакції, чинній до 15.12.2017, враховуючи які, суди дійшли висновку, що державний виконавець ДВС, ухиляючись від виконання судового рішення, яке має забезпечувати реалізацію захисту прав і охоронюваних законом інтересів сторін, зокрема особи, на користь якої прийнято рішення, підриває основи правосуддя та не сприяє такому захисту.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ДВС просить зазначені судові акти скасувати та відмовити ПАТ  "Державний ощадбанк України" в задоволенні скарги на дії ДВС.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
В обґрунтування наведеної ним позиції скаржник посилається на порушення судами положень статті 19 частини 5 статті 124, статті 129 Конституції України, статей 1, 2, пункту 1 частини 1 і пункту 6 частини 4 статті 4, Закону №  1404-VІІІ, статті 117 ГПК, в редакції, чинній до 15.12.2017, наголошуючи на тому, що суди необґрунтовано задовольнили скаргу ПАТ  "Державний ощадбанк України", оскільки висновки судів не відповідають фактичним обставинам справи, тому що державний виконавець не вправі проводити виконавчі дії за відсутності у виконавчому документі ПІБ особи, яка видала наказ.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Позивач і відповідач відзивів на касаційну скаргу не надали.
Доводи, за якими суд касаційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду апеляційної інстанції
Здійснивши розгляд касаційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши наявні матеріали справи щодо правильності застосування господарськими судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, а висновки судів попередніх інстанцій є правомірними, зважаючи на таке.
Як вбачається з матеріалів справи, 24.02.2017 на примусове виконання наказу Господарського суду міста Києва від 04.11.2016 у справі №  910/7367/16 представником ПАТ  "Державний ощадний банк України" подано до ДВС заяву №  55/2-04/285 про відкриття виконавчого провадження, до якої додані: оригінали наказів від 04.11.2016, платіжне доручення від 18.01.2017 №  125 про сплату авансового внеску; витяги з ЄДР відносно боржника, копія довіреності представника.
10.04.2017 до ПАТ "Державний ощадний банк України" надійшло повідомлення від 31.03.2017 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання, на підставі пункту 6 частини 4 статті 4 Закону №  1404-VІІІ, з підстав відсутності у виконавчому документі ПІБ особи, яка видала наказ, що і стало предметом розгляду скарги на дії ДВС.
В основу оскаржуваних судових актів покладено висновки про те, що за змістом вимог законодавства про здійснення виконавчих дій обов'язковим елементом дійсності виконавчого документа є ініціали, а не зазначення імені та по батькові особи, яка підписує виконавчий документ, як визначено державним виконавцем ДВС.
Колегія суддів погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, зважаючи на вимоги спеціального закону, а саме положення пункту 3 частини 4 статті 4 Закону №  1404-VІІІ, згідно з якими підтвердженням чинності виконавчого документа, є печатка із зображенням Державного Герба України та підпис уповноваженої особи та її прізвище із інціалами, що спростовує висновки ДВС про відсутність у наказі повного найменування особи, яка підписала вказаний документ.
Оскільки відсутні будь-які інші підстави для повернення виконавчого документа стягувачеві з посиланням на Закон №  1404-VІІІ, дії державного виконавця ДВС щодо повернення наказу Господарського суду міста Києва від 04.11.2016 №  910/7367/16 є такими, що вчинені з порушенням норм матеріального та процесуального права, зважаючи на вимоги статті 115 ГПК в редакції, чинній до 15.12.2015, відповідно до якої рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".
Крім того, згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права.
Положеннями статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до статті 1 Протоколу №  1 до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на доступ до суду включає право на своєчасне виконання рішення (рішення від 20.09.2005 у справі "Трихліб проти України", рішення від 28.07.1999 у справі "Іммобіліаре Саффі проти Італії"), тому безпідставне повернення виконавчого документа є порушенням положень Конвенції та Протоколу №  1.
Отже, суди попередніх інстанцій, задовольняючи вимоги скарги, дійшли правомірного висновку, що через невиконання державним виконавцем ДВС дій з виконання наказу порушено права заявника, який потребує поновлення цих прав шляхом зобов'язання ДВС визнати такі дії незаконними, визнати недійсним повідомлення ДВС від 31.03.2017 №  53659991/20.1/12 про повернення виконавчого документа та зобов'язання державного виконавця прийняти до виконання судовий наказ.
За наведених обставин оскаржувані ухвала Господарського суду міста Києва від 30.06.2017 та постанова Київського апеляційного господарського суду від 18.09.2017 є такими, що ухвалені з дотриманням вимог матеріального та процесуального закону, а тому підстав для їх скасування немає.
Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного в касаційній скарзі та відзиві на касаційну скаргу
За таких обставин касаційна інстанція не погоджується з твердженням скаржника про те, що висновки судів першої та другої інстанцій не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки державний виконавець не вправі проводити виконавчі дії в разі незазначення у виконавчому документі ПІБ особи, яка видала наказ.
Колегія суддів не погоджується з такими доводами ДВС, оскільки чинність виконавчого документа підтверджується підписом уповноваженої особи, її прізвищем, ініціалами, а також відбитком печатки із зображенням Державного Герба України, на офіційному бланку установи, що його видала.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд
Відповідно до частин 1, 2 статті 300 ГПК в редакції, чинній з 15.12.2017, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Ураховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, колегія суддів вважає, що доводи, викладені заявником у касаційній скарзі, не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про наявність підстав для визнання дій ДВС незаконними, визнання недійсним повідомлення ДВС від 31.03.2017 №  53659991/20.1/12 про повернення виконавчого документа та зобов'язання державного виконавця прийняти до виконання судовий наказ.
З урахуванням вимог статей 300, 301, 308, 309 ГПК в редакції, чинній з 15.12.2017, колегія суддів Касаційного господарського суду дійшла висновку, що судами попередніх інстанцій дотримано приписи процесуального закону, тому підстав для задоволення касаційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваних судових актів немає.
Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК в редакції, чинній з 15.12.2017, слід покласти на скаржника.
Водночас, колегія суддів має зазначити, що ДВС на підтвердження сплати судового збору за подання касаційної скарги надала оригінал платіжного доручення від 06.10.2017 №  3391 про сплату 1920  грн., при цьому сума надміру сплаченого судового збору становить 320  грн., що підлягають поверненню скаржникові, а клопотання про повернення переплати, викладене в формі заяви від 27.11.2017 №  910/7367/16/20.03-03, слід задовольнити.
Зважаючи на викладене та керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду міста Києва від 30.06.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 18.09.2017 в справі №  910/7367/16 залишити без змін.
Повернути Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з Державного бюджету України 320   (триста двадцять) грн. судового збору, надміру сплаченого згідно з платіжним дорученням від 06.10.2017 за №  3391. 
Оригінал платіжного доручення від 06.10.2017 №  3391 повернути Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, а належним завірену його копію долучити до матеріалів справи №  910/7367/16.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                Ю.Я.  Чумак
Судді:                                                                                    Т.Б.  Дроботова
                                                                                              К.М.  Пільков