Постанова                                         
Іменем України
 
28 лютого 2018 року
м. Київ
 
справа № 2-о-13/11
провадження № 61-1805 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
заявник – ОСОБА_1 ,
представник заявника – ОСОБА_2 ,
зацікавлена особа – квартирно-експлуатаційний відділ Харківського гарнізону,
представники зацікавленої особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 15 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Пшенічної Л. В., Кіпенко І. С., Хорошевського О. М.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У лютому 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа –квартирно-експлуатаційний відділ Харківського гарнізону.
 
Заяву мотивовано тим, що ОСОБА_1 з 04 липня 1983 року по 22 квітня 1985 року проходив строкову військову службу, з 28 листопада 1986 року по 15 квітня 1987 року – навчався в школі прапорщиків № 257. 18 червня 1987 року був призначений командиром взводу військово-будівельного загону № 89. З листопада 1986 року проходив військову службу і по теперішній час є старшиною територіального центру комплектування військовослужбовців за контрактом № 153. 15 лютого 1988 року був зарахований на квартирний облік при військово-будівельному загоні № 89 зі складом сім`ї два чоловіка. Рішення про взяття його на квартирний облік було затверджено Чугуївським районним військовим комісаріатом Харківської області 01 червня 1990 року на підставі протоколу № 2. У жовтні 2009 року звернувся до квартирно-експлуатаційного відділу Харківського гарнізону дізнатися про чергу на квартирний облік. 07 жовтня 2009 року отримав довідку № 118 про те, що перебуває на квартирному обліку з 03 березня 1995 року в загальній черзі під № 256 зі складом сім`ї дві особи. Ці обставини не відповідають дійсності, так як він був зарахований на квартирний облік з 15 лютого 1988 року. Однак, квартирно-експлуатаційний відділ Харківського гарнізону ігнорує цей факт. 
 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд встановити юридичний факт перебування його на квартирному обліку у квартирно-експлуатаційному відділі Харківського військового гарнізону з 15 лютого 1988 року, зі складом сім`ї дві особи.
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2011 року у складі судді Скляренко С. О. заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме щодо взяття ОСОБА_1 на квартирний облік у квартирно-експлуатаційному відділі Харківського військового гарнізону з 15 лютого 1988 року, зі складом сім`ї дві особи, задоволено.
 
Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військово-будівельному загоні № 89 на посаді командира взводу та перебував на квартирному обліку зі складом сім`ї дві особи з 15 лютого 1988 року, житло не отримував, а тому зазначений факт підлягає встановленню. 
 
Рішенням апеляційного суду Харківської області від 15 вересня 2016 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2011 року скасовано, у задоволенні заяви    ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовлено. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні заяви, апеляційний суд виходив із того, що заявником подано до суду довідку закритого акціонерного товариства «Трест № 86» (далі – ЗАТ «Трест № 86») про те, що він перебував на квартирному обліку під № 8 з 15 лютого 1988 року, і довідку від 07 жовтня 2009 року за підписом начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова про те, що він перебуває на квартирному обліку в Харківському гарнізоні з 03 березня 1995 року в загальній черзі під № 256. 
 
Суд зауважив, що якщо заявник вважає, що перебування на квартирному обліку в ЗАТ «Трест № 86» є тотожним перебуванню на квартирному обліку у квартирно-експлуатаційному відділенні Харківського військового гарнізону з 15 лютого 1988 року, то це питання вирішується не шляхом встановлення юридичного факту, а в порядку позовного провадження шляхом звернення до суду з позовом про поновлення його порушеного права. 
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд у порушення вимог частини шостої статті 235 ЦПК України ухвалив рішення про відмову у задоволенні заяви.
 
Суд апеляційної інстанції не дослідив довідку ЗАТ «Трест № 86» від 04 серпня 2004 року № 102, з якої вбачається, що ОСОБА_1 проходив військову службу у військово-будівельному загоні № 89 на посаді командира взводу і перебував на квартирному обліку у військово-будівельному загоні № 89 під № 8 з 15 лютого 1988 року, що підтверджується протоколом 
№ 2, затвердженим Чугуївським районним виконкомом від 01 червня 
1990 року. 
 
Крім того, суд апеляційної інстанції безпідставно відкрив провадження у справі на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2011 року за апеляційними скаргами житлової комісії Харківського гарнізону та ОСОБА_5 , які не були стороною у спорі, та безпідставно поновив пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження.
 
Судом першої інстанції обґрунтовано зазначено, що встановлення факту, що ОСОБА_1 перебував із 15 лютого 1988 року на квартирному обліку, не означає, що йому надається право на отримання житла. 
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
15 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
За положеннями частини першої та третьої статті 15 ЦПК України2004 року суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Суди розглядають справи, визначені у частині першій цієї статті, в порядку позовного, наказного та окремого провадження.
 
Згідно зі статтями 234, 235 ЦПК України 2004 року окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
 
Частиною першою статті 256 ЦПК України2004 року визначено категорії справ про встановлення юридичного факту, які розглядаються судом. Вказаний перелік не є вичерпним, оскільки судом може бути встановлено також й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом 
не визначено іншого порядку їх встановлення (частина друга статті 
256 ЦПК України 2004 року).
 
Відповідно до частини четвертої статті 256 ЦПК України 2004 року суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, – залишає заяву без розгляду.
 
З роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вбачається, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
 
Враховуючи вищевикладене, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що відповідно до довідки 
ЗАТ «Трест № 86», ОСОБА_1 перебував на квартирному обліку під № 8 з 15 лютого 1988 року, а згідно із довідкою від 07 жовтня 2009 року за підписом начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова – з 03 березня 1995 року у загальній черзі № 256 на квартирному обліку в Харківському гарнізоні (а. с. 6, 7). Відповідно до заяви  ОСОБА_1 , він вважав, що інформація, викладена у довідці від 07 жовтня 2009 року за підписом начальника квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова, не відповідає дійсності. Зі змісту заяви ОСОБА_1 вбачається, що між ним та квартирно-експлуатаційним відділом Харківського гарнізону виник спір щодо дати і місця перебування у квартирній черзі та щодо права ОСОБА_1 бути поновленим на квартирному обліку в квартирно-експлуатаційному відділі м. Харкова з 15.02.1988 року. 
 
З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що перебування заявника на квартирному обліку з певної дати та в певній установі не може бути підтверджено шляхом встановлення юридичного факту і що заявником обрано неналежний спосіб захисту свого права. 
Доводи касаційної скарги про неправомірність відкриття апеляційного провадження є безпідставними, оскільки згідно зі статтею 13 ЦПК України2004 року, особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не беруть участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права та обов`язки, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень у випадках та порядку, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України2004 року, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Житлова комісія Харківського гарнізону та ОСОБА_5 , звертаючись до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами, заявили клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2011 року (а. с. 84, 115).
 
Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 22 серпня 2016 року житловій комісії Харківського гарнізону та ОСОБА_5 поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2011 року та відкрито провадження за їх апеляційними скаргами (а. с. 119). 
Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що судом апеляційної інстанції точно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення апеляційного суду Харківської області від 15 вересня 2016 року є таким, що відповідає вимогам, установленим статтею 213 ЦПК України 2004 року.  
 
За наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції приймає постанову відповідно до правил, установлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними у статті 416 цього Кодексу (частина перша статті 415 ЦПК України).
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Харківської області від 15 вересня 2016 року залишити в силі.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
                                                                                                           Б. І. Гулько
 
                                                                                                                    С. Ф. Хопта
 
                                                                                                           Ю. В.Черняк