ПОСТАНОВА
Іменем України

20 березня 2018 року 
Київ
справа №446/1384/17
адміністративне провадження №К/9901/2206/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., судді Гриціва М.І., судді Коваленко Н.В., розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про скасування постанови про закриття справи про адміністративне правопорушення за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду в складі колегії суддів Святецького В.В., Гудима Л.Я., Довгополова О.М. від 12 грудня 2017 року,
В С Т А Н О В И В :
В серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про закриття справи за №180-ДК/0063По/08/01/-17 від 26 червня 2017 року на підставі виявлення в діях складу злочину з передачею відповідної інформації до органів Національної поліції, а справу про адміністративне правопорушення відносно нього закрити за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувана постанова є незаконною, оскільки відповідачем не були з'ясовані всі обставини справи, що призвело до винесення безпідставного рішення. Крім того, як вважає позивач, інспектором під час перевірки не правильно встановлені розміри самовільно зайнятої земельної ділянки, чітко не визначені її межі в акті обстеження. Також позивач посилався на наявність у ПП «Львів МетСоюз», директором якого він виступає, на праві власності нерухомих об'єктів на відповідній земельній ділянці, а також укладені договори між ПП «Львів МетСоюз» з ДП «Укроборонресурси» на відшкодування витрат земельного податку, що не було враховано в процесі винесення оскаржуваного рішення.
Постановою Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 06 вересня 2017 року позовні вимоги задоволено частково, зокрема: визнано протиправним та скасовано пункт 2 постанови про закриття справи, винесеної начальником Управління контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області ОСОБА_3, від 26 червня 2017 року № 180-ДК/0063По/08/01/-17. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 суд відмовив.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ПП «Львів МетСоюз» не вчинено самовільне зайняття земельної ділянки, оскільки ДП «Укроборонресурси» погодило зайняту земельну ділянку, за користування якою ПП «Львів МетСоюз» відшкодовує земельний податок ДП «Укроборонресурси» на підставі відповідного договору.
Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 12 грудня 2017 року скасував постанову Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 06 вересня 2017 року, апеляційну скаргу ДП «Укроборонресурси», до якої приєдналось Головне управління Держгеокадастру у Львівській області, задовольнив. 
При винесенні такого рішення Львівський апеляційний адміністративний суд виходив з того, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а обставини, які суд першої інстанції вважає встановленими, не доведені. Крім того, апеляційний суд вважає помилковими висновки суду першої інстанції щодо автоматичного переходу до ПП «Львів МетСоюз» на підставі частини другої статті 120 Земельного кодексу України права постійного користування земельною ділянкою, на якій розміщене придбане підприємством майно, оскільки такий перехід права здійснюється за визначеною законодавством процедурою та потребує державної реєстрації.
Не погоджуючись з постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, ОСОБА_2 звернувся з касаційною скаргою до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду, в якій просить скасувати вказане рішення, а постанову Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 06 вересня 2017 року залишити без змін.
У касаційній скарзі скаржник вказує на те, що апеляційний суд не  надав належної правової оцінки діям позивача та помилково дійшов до висновку про те, що такі дії містять ознаки складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 53-1 КУпАП, тобто самовільного зайняття земельної ділянки. 
Від Головного управління Держгеокадастру у Львівській області надійшов відзив на касаційну скаргу, в якій вказується на необґрунтованість вимог касаційної скарги та законність рішення суду апеляційної інстанції, у зв'язку з чим дане рішення відповідач просить залишити в силі, а касаційну скаргу відхилити.
Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що державне підприємство Міністерства оборони України «Укроборонресурс» на праві постійного користування володіє земельною ділянкою загальною площею 14,1228 га за адресою: АДРЕСА_1 із цільовим призначенням для обслуговування нежитлових будівель та споруд, що доводиться відповідним державним актом від 25 жовтня 2007 року.
11 березня 2010 року між ДП МОУ «Укроборонресурс» та ПП «Львів МетСоюз» було укладено договір купівлі-продажу частини будівель та споруд у розмірі 137/1000 ідеальних частин будівель та споруд військового містечка А 2735, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Цей договір посвідчено нотаріусом та зареєстровано в реєстрі за № 1121.
Заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 26 липня 2012 року, яке набуло законної сили, визнано за ПП «Львів Мет Союз» право власності на 14/100 частин будівель та споруд військового містечка А 2735 за вказаною адресою. В подальшому ухвалою цього ж суду від 05 жовтня 2012 року роз'яснено таке рішення, згідно якого за ПП «Львів МетСоюз» визнано право власності на 14/100 частин будівель та споруд військового містечка А 2735, а саме сховище (склад) «З-1», загальною площею 2476,6 кв. м.
Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04 вересня 2017 року визначено, що ПП «Львів МетСоюз» на праві спільної часткової власності належать будівлі та споруди військового містечка А 2735 в кількості 81-ї одиниці.
За пунктом 1.1. договору купівлі-продажу частини будівель та споруд від 11 березня 2010 року будівлі, які є предметом продажу знаходяться на земельній ділянці площею 14,1228 га кадастровий номер НОМЕР_1, яка належить ДП МОУ «Укроборонресурс» на праві постійного користування на підставі державного акту НОМЕР_2, виданого 25 жовтня 2007 року
У зв'язку з укладенням договору купівлі-продажу, між ДП МОУ «Укроборонресурс» та ПП «Львів Мет Союз» було укладено також ряд договорів про відшкодування (компенсацію) витрат по земельному податку, зокрема: договір № 17/з від 31 березня 2010 року та додаткова угода № 1 до нього, договір № 34/3, договір № 37/з та договір № 01/11-8, якими погоджено порядок та розміри компенсації сплати земельного податку за земельну ділянку загальною площею 32930 кв. м.
Наказом Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 16 червня 2017 року № 180-ДК в порядку здійснення державного контролю за дотриманням вимог земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності, родючості ґрунтів проведено перевірку вимог земельного законодавства земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об'єктом - земельною ділянкою, від 22 червня 2017 року встановлено, що ПП «Львів МетСоюз» використовує дві земельні ділянки загальною площею 3,2930 га за вказаною адресою, які розташовані на землях промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Вищевказані земельні ділянки огороджені парканом та розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_1, яка належить ДП МОУ «Укроборонресурс» на праві постійного користування на підставі державного акта від 25 жовтня 2007 року. 
В акті, зокрема, зазначено, що площа першої земельної ділянки, яку використовує ПП «Львів МетСоюз» в порядку статті 120 Земельного кодексу України становить 0,9403 га, а решта 0,6889 га самовільно зайняті, площа другої земельної ділянки, яка використовується в порядку статті 120 Земельного кодексу України становить 2,3527 га, а решта 1,9052 га самовільно зайнята.
22 червня 2017 року державним інспектором ГУ Держгеокадастру у Львівській області було складено протокол про адміністративне правопорушення, відповідно до якого встановлено, що 22 червня 2017 року ПП «Львів МетСоюз» допустив самовільне зайняття земельної ділянки шляхом встановлення паркану з профнастилу на землях промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення, загальною площею 2,5941 га, яка належить ДП МОУ «Укроборонресурс» на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 25 жовтня 2007 року. Згідно даного протоколу особою, яка вчинила адміністративне правопорушення, визначено директора ПП «Львів МетСоюз» ОСОБА_2
Розрахунком розміру шкоди, заподіяної внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки за вказаною адресою, визначено, що така сума становить 102265,67 грн.
Постановою про закриття справи, винесеної начальником Управління контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Львівській області ОСОБА_3 від 26 червня 2017 року № 180-ДК/0063По/08/01/-17 встановлено, що ОСОБА_2 допустив самовільне зайняття земельної ділянки площею 2,5941 га за адресою: АДРЕСА_1, а також зроблено висновок про наявність у діях позивача ознак злочину, передбаченого частиною другою статті 197-1 КК України. Постановлено справу відносно ОСОБА_2 закрити, а матеріали справи передати до Стрийського відділу Національної поліції.
ОСОБА_2, вважаючи зазначену постанову про закриття справи із передачею її матеріалів до органів Національної поліції незаконною, звернувся до суду з адміністративним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, а також виходячи з меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 341 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з положенням частини третьої статті 211 КАС України (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень) та частини четвертої статті 328 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 159 КАС України (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваних рішень) та частин першої, другої та третьої статті 242 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Крім того, стаття 2 та частина четверта статті 242 КАС України (в редакції, чинній на момент винесення цієї постанови) встановлюють, що судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, а саме бути справедливим та неупередженим, своєчасно вирішувати спір у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.
Зазначеним вимогам процесуального закону постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року не відповідає, а викладені в касаційній скарзі вимоги скаржника є частково обґрунтованими з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Тож адміністративні суди мали з'ясувати, чи була оскаржувана постанова прийнята в межах повноважень, відповідно до закону та з дотриманням встановленої процедури, а також, чи була така постанова прийнята на законних підставах.
Як встановлено судами попередніх інстанцій та підтверджено матеріалами справи, провадження у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 було розпочате за ознаками статті 53-1 КУпАП, яка передбачає адміністративну відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки. В подальшому таке провадження було закрито, оскільки орган, який його розпочав дійшов до висновку, що існують ознаки злочину передбаченого статтею 197-1 КК України, яка передбачає кримінальну відповідальність за самовільне зайняття земельної ділянки.
Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ПП «Львів МетСоюз» на праві власності належить частина будівель та споруд, які придбані у ДП МОУ «Укроборонресурси» за договором купівлі-продажу від 11 березня 2010 року та розташовані на земельній ділянці площею 14,1228 га кадастровий номер НОМЕР_1.
Пунктом 1.1 зазначеного договору передбачено, що предметом купівлі-продажу є 137/1000 ідеальних частин будівель та споруд військового містечка А 2735. При цьому, питання про перехід права власності або користування на відповідну частину земельної ділянки договором не врегульовано.
Відповідно до частини другої статті 120 Земельного кодексу України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. 
Аналіз положень статті 120 Земельного кодексу України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. При цьому, при застосуванні статті 120 Земельного кодексу України у поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року № 6-3059цс16.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що з моменту набуття права власності ПП «Львів Мет Союз» на нерухоме майно за договором купівлі-продажу від 11 березня 2010 року до нього в силу статті 120 Земельного кодексу України перейшло право користування земельною ділянкою, на якій таке майно розміщено. При цьому, висновок апеляційного суду про те, що такий перехід права здійснюється за визначеною законодавством процедурою, а право користування земельною ділянкою виникає лише після його державної реєстрації, за даних обставин є помилковим.
Що стосується оцінювання правильності висновків суду першої інстанції про відсутність та апеляційного суду про наявність підстав для притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Як встановлено судами попередніх інстанцій та не заперечується сторонами, договором купівлі-продажу частини будівель та споруд від 11 березня 2010 року, укладеним між ДП МОУ «Укроборонресурси» та ПП «Львів МетСоюз», чи будь-якою іншою угодою не врегульоване питання про порядок користування земельною ділянкою. Крім того, земельна ділянка, право на користування якою перейшло до ПП «Лівів МетСоюз» разом з переходом права власності на частину будівель та споруд за договором купівлі-продажу від 11 березня 2010 року, не виділено в натурі. 
Тому, в силу частини четвертої статті 120 Земельного кодексу України, відповідно до якої у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди, ПП «Львів МетСоюз» отримало право на користування земельною ділянкою пропорційно до належної йому частки майна.
Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що загальна площа земельної ділянки, за яку ПП «Львів МетСоюз» компенсує земельний податок ДП МОУ «Укроборонресурс» на підставі укладених договорів становить 3,2930 га, що є більшим за площу, яка вказана в актах, як самовільно зайнята та яка становить загалом 2,5941 га. При цьому, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що частка земельної ділянки, якою користується ПП «Лівів МетСоюз» в силу статті 120 Земельного кодексу України, не виділена в натурі із загального розміру земельної ділянки, яка належить на праві постійного користування ДП МОУ «Укроборонресурс», а тому Головне управління Держгеокадастру у Львівській області не могло самостійно встановлювати межі такого користування.
Таким чином, апеляційний суд допустив неправильне застосування норм матеріального права, зокрема, статей 120, 125 Земельного кодексу України, що призвело до скасування законного рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
За таких обставин колегія суддів дійшла до висновку про необхідність задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 та скасування постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року.
З огляду на відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв'язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 343, 345, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України, 

П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2017 року скасувати.
Постанову Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 06 вересня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                       Я.О. Берназюк 
Судді:                                                                                  М.І. Гриців                                                                              
                                                                                                     Н.В. Коваленко