Постанова
Іменем України
6 лютого 2018 року
м. Київ
справа № 323/3888/14-ц
провадження № 61- 906 св 18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого | Стрільчука В. А., |
суддів: | Карпенко С. О., Погрібного С. О., | Кузнєцова В. О.,                          Ступак О. В. (суддя-доповідач),
учасники справи: 
 
позивач - Товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант»,
 
відповідач - ОСОБА_6, 
 
особа, яка не брала участі у справі, оскаржувала рішення в апеляційному порядку -  ОСОБА_7, 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу                       Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на                рішення апеляційного суду Запорізької області від 24 березня 2016 року у складі               колегії суддів: Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А., Бондаря М. С.,  
 
ВСТАНОВИВ :
 
У листопаді 2014 року Товариство з додатковою відповідальністю Страхова             компанія «Альфа-Гарант» (далі - ТДВ СК «Альфа-Гарант») звернулося до суду з                   позовом до ОСОБА_6 про визнання недійсним договору              страхування. 
 
В обґрунтування позову зазначено, що 22 липня 2014 року товариство отримало від ОСОБА_8 повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, що сталася 20 липня 2014 року на перехресті вул. Лепіка та просп. Леніна в м. Запоріжжі, за участю транспортного засобу ГАЗ, державний номерний знак НОМЕР_1, який                   належить ОСОБА_6, і транспортного засобу «Форд», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_9 Того ж дня з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду до позивача звернувся власник автомобіля              Форд - ОСОБА_7 Разом з повідомленням він надав копію поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності серії № АС/6839383, проте                            зазначений бланк страхового поліса втрачений страховою компанією та оголошений недійсним, про що було повідомлено Моторне (транспортне) страхове бюро України. 
 
Для укладання договору страхування позивачем цей бланк не використовувався, страхового платежу або його частини за спірним полісом позивачу не надходило.
 
Про існування поліса № АС/6839383, заповненого на ім'я відповідача і підписаного від імені ТДВ СК «Альфа-Гарант» невідомою особою, позивач дізнався лише у                  липні 2014 року у зв'язку з надходженням заяви про страхове відшкодування від                  громадянина ОСОБА_7
 
Крім того, у позивача відсутній другий екземпляр оспорюваного поліса, який             повинен зберігатись у страховій компанії після його реалізації, а також відсутні                   відомості про відповідний договір страхування у базі 1С.
 
Ураховуючи вищевикладене, позивач просив суд визнати поліс № АС/6839383 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів недійсним.
 
Заочним рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від                           3 грудня 2014 року позов задоволено. Визнано недійсним поліс № АС/6839383 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників                   наземних транспортних засобів.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не мав і не міг мати волі на укладення договору страхування з використанням бланка поліса № АС/6839383, а особи, які його фактично заповнили та підписали, не мали на меті настання реальних юридичних наслідків.
Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 24 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено, заочне рішення Оріхівського районного суду              Запорізької області від 3 грудня 2014 року скасовано й ухвалено нове рішення про  відмову в задоволенні позову ТДВ СК «Альфа-Гарант».
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не надав суду належних                доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на матеріалах справи. 
 
У квітні 2016 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення             апеляційного суду Запорізької області від 24 березня 2016 року, у якій товариство       просить скасувати зазначене рішення апеляційного суду та залишити в силі                    рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосування норм                             матеріального права. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції є                          незаконним, упередженим та необґрунтованим;позов товариства жодним чином не стосується прав та обов'язків ОСОБА_7; суд апеляційної інстанції у порушення статей 212 - 215 ЦПК України 2004 року належним чином не перевірив доказів та               пояснень, якими позивач обґрунтував свою вимогу, та всіх обставин справи, не надав їм належної правової оцінки; рішення суду першої інстанції скасовано апеляційним судом помилково, оскільки воно є правильним. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 15 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про             внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного             процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом                касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією  редакцією Кодексу.
 
У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і                    кримінальних справ передано Верховному Судувказану цивільну справу.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з                         урахуванням статті 400 цього Кодексу. 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що               рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників               справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов            висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної  інстанції - без змін, оскільки його ухвалено з               додержанням норм матеріального і процесуального права. Судове рішення суду                апеляційної  інстанції відповідає вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.
 
Судом першої інстанції установлено, що 22 липня 2014 року позивачем було отримано від ОСОБА_8 повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, що сталася 20 липня 2014 року о 00 год. 10 хв. на перехресті вул. Лепіка та                       просп. Леніна в м. Запоріжжі, за участю транспортного засобу ГАЗ, державний               номерний знак НОМЕР_1, який належить відповідачу, під керуванням ОСОБА_8, і транспортного засобу «Форд», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_9 Того ж дня з повідомленням про цю                          дорожньо-транспортну пригоду до позивача звернувся власник транспортного                   засобу «Форд», державний номерний знак НОМЕР_2, ОСОБА_7  
 
Разом із повідомленням позивачу було надано копію поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 6 вересня 2013 року серії № АС/6839383, строком дії до 6 вересня 2014 року,          страхувальником у якому зазначений громадянин ОСОБА_6,               ІНФОРМАЦІЯ_1, а забезпеченим транспортним засобом -                      автомобіль ГАЗ-3302 ЗНГ, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.
 
Також судом першої інстанції встановлено, що бланк спірного поліса № АС/6839383 позивачем втрачений та оголошений недійсним, про що до дати, вказаної у полісі як дата укладення договору страхування (6 вересня 2013 року) було повідомлено              Моторне  (транспортне) страхове бюро України. Позивачу не надходило жодної                інформації про його реалізацію. 
 
Статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона зобов'язана  довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і                           заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази                           подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може  ґрунтуватися на припущеннях.
 
Відповідно до статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування -                це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені      строки та виконувати інші умови договору.
 
Згідно зі статтями 1, 17 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховий             поліс є єдиною формою внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору, та документом суворого обліку.
 
Відповідно до статті 998 ЦК України договір страхування є нікчемним або                  визнається недійсним у випадках, встановлених нормами ЦК України.
 
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому              Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і                 суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати             необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має              бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього                        Кодексу.
 
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що поліс  № АС/6839383 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів підлягає визнанню недійсним як такий, що                   укладений за відсутності внутрішньої волі позивача на його укладення та не                   спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Проте з указаним висновком суду обґрунтовано не погодився апеляційний суд з огляду на таке. 
 
Повідомлення позивача Моторному (транспортному) страховому бюро України про втрату  поліса у матеріалах справи відсутнє, а наявний на аркуші справи 32 текст про втрату бланка поліса, не містить будь-яких підписів посадової особи, печаток,                   штампів, тому у розумінні статті 57 ЦПК України 2004 року не є доказом. 
 
Моторне (транспортне) страхове бюро України повідомило, що інформація про втрату страхового поліса серії № АС/6839383 ТДВ СК «Альфа-Гарант» внесено до єдиної централізованої бази даних 24 вересня 2014 року, а оголошення про факт втрати        указаного бланка розміщено страховою компанією в газеті «Урядовий кур'єр»                     21 жовтня 2014 року. (а. с. 71).    
 
Вищевикладене свідчить про те, що інформація про втрату поліса серії № АС/6839383 була оприлюднена позивачем після закінчення його строку дії (6 вересня 2014 року), а також після настання страхового випадку та подання заяви ОСОБА_7  про            виплату страхового відшкодування. Отже, висновок суду першої інстанції про те, що поліс серії № АС/6839383 було втрачено позивачем та оголошено його у зв'язку з цим недійсним до дати, указаної в полісі як дата укладення договору страхування                         (6 грудня 2013 року), − не відповідає фактичним обставинам справи. 
 
Доводи позивача про те, що при укладенні договору не було внесено страхового           платежу, судом апеляційної інстанції обґрунтовано відхилено з посиланням  на зміст самого полісу, з якого вбачається, що страховий платіж склав 388 грн 80 коп. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про                     відмову в задоволенні позову, апеляційний суд правильно виходив із того, що                              висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки                   ТДВ СК «Альфа-Гарант» відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року як               сторона, яка брала участь у справі, не довела суду ті обставини, на які вона                       посилалася як на підставу своїх позовних вимог. Отже, висновок суду апеляційної               інстанції про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності є законним і                обґрунтованим. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що позов ТДВ СК «Альфа-Гарант»  жодним чином не                  стосується прав та обов'язків ОСОБА_7, тому він не мав права подавати                апеляційну скаргу,  є безпідставними, оскільки визнання недійсним поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 6 вересня 2013 року серії № АС/6839383 впливає на майнові права               ОСОБА_7, зокрема на право отримати страхове відшкодування. Такий                      висновок суду підтверджується тим, що рішенням Печерського районного суду                   м. Києва від 15 грудня 2015 року ОСОБА_7 відмовлено у задоволенні позову про стягнення з ТДВ СК «Альфа-Гарант» страхової виплати саме з тих підстав, що                       рішенням суду від 3 грудня 2014 року, постановленим у цій справі, указаний поліс              визнано недійсним (а. с. 48). Отже, суд апеляційної інстанції, постановляючи                     оскаржуване рішення у справі, обґрунтовано прийняв апеляційну скаргу                           ОСОБА_7 як особи, яка не брала участі у розгляді справи. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що бланк спірного поліса № АС/6839383 був                  втрачений позивачем та оголошений недійсним, про що було повідомлено Моторне                     (транспортне) страхове бюро України, не заслуговують на увагу суду, оскільки в             матеріалах справи міститься поліс обов'язкового страхування № АС/6839383, в            якому вказані реквізити сторін, інформація про сплату страхового платежу, він                 скріплений підписами від імені сторін та скріплений печаткою позивача, що його і            відрізняє від бланка.
 
Крім того, пунктом 3.5 глави 3 Порядку замовлення, виготовлення, дистрибуції, обліку бланків страхових документів з обов'язкового страхування цивільно-правової               відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого                        протоколом президії Моторного (транспортного) страхового бюро України від 7 липня                 2010 року № 238/2010, із змінами і доповненнями, визначено, що у випадках                           виявлення фактів втрати бланків полісів наявність оголошення або визнання бланку полісу втраченим не звільняє страховика від виконання зобов'язань за договором на такому бланку.  
Інші доводикасаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують та                 зводяться до переоцінки доказів, що згідно з частиною першою статті 400 ЦПК              України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено. 
 
Таким чином, оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та                обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, а отже, касаційна підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін на                 підставі статті 410 ЦПК України.  
 
Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Запорізької області від 24 березня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко       В. О. Кузнєцов       С. О. Погрібний       О. В. Ступак