Постанова 
Іменем  України
 
25 квітня 2018 року
м. Київ
справа № 551/968/16-ц
провадження № 61-11799св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,                          Штелик С. П.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма                  «ім. Довженка»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 05 жовтня 2016 року у складі судді Сиволапа Д. С. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 19 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Акопян В. І., Абрамової П. С., Гальонкіна С. А.,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «ім. Довженка» (далі - ТОВ «Агрофірма «ім. Довженка») про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 11 березня 2015 року працівник ТОВ «Агрофірма ім. Довженка» ОСОБА_5, керуючи належним цьому товариству автомобілем марки «КАМАЗ», реєстраційний номер                НОМЕР_1, на 308 км автодороги «Київ-Харків» скоїв зіткнення з його автомобілем марки «SKODA OCTAVIA A5», реєстраційний номер НОМЕР_2. Внаслідок ДТП автомобіль позивача отримав механічні пошкодження, що завдало йому майнової та моральної шкоди.
Разом із цим ОСОБА_4 стверджував, що в результаті порушення його прав поніс витрати, пов'язані з проведенням автотоварознавчих досліджень, а також з посиланням на статтю 625 ЦК України розрахував втрати від інфляції та три проценти річних.
На підставі викладеного позивач просив стягнути з ТОВ «Агрофірма                     «ім. Довженка» відшкодування майнової шкоди в розмірі 359 805,90 грн, моральної шкоди - в розмірі 50 000,00 грн, витрат, понесених за проведення експертних досліджень, в сумі 2 000,00 грн, інфляційні втрати в сумі                           21 344,35 грн та трьох процентів річних в розмірі 7 264,00 грн 
Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 05 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що пошкоджений автомобіль позивача є фізично знищеним, а тому відповідно до статті 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» його власнику повинна бути відшкодована лише різниця між його вартістю до та після ДТП. Проте визначити залишкову вартість транспортного засобу неможливо у зв'язку з його відчуженням, що унеможливлює також і задоволення позовних вимог в частині відшкодування майнової шкоди.
Водночас зазначено, що, зважаючи на необґрунтованість та недоведеність позовних вимог у частині розміру майнової шкоди, не підлягають задоволенню і вимоги про стягнення з відповідача 3-х відсотків річних та інфляційних втрат через відсутність бази для їх розрахунку.
З приводу відмови в задоволенні позовних вимог у частині стягнення моральної шкоди вказано, що позивач не обґрунтував характер та обсяг пережитих ним страждань, їх інтенсивність та тривалість, погіршення стану здоров'я, а також розмір такої шкоди.
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 19 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 05 жовтня 2016 року - без змін.
Залишаючи без змін оскаржуване рішення, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції, а також посилався на те, що факт продажу позивачем автомобіля за 280 000 грн підтверджено наявними в матеріалах справи доказами.
Разом із тим апеляційний суд також відкинув доводи позивача про необхідність стягнення з відповідача витрат на проведення експертних досліджень по визначенню розміру майнової шкоди, зазначивши, що ці дослідження не є висновками судових експертиз, вони проведені до пред'явлення позову, а також відсутня квитанція про оплату таких послуг при проведенні дослідження від 02 квітня 2015 року.
Водночас у рішенні суду апеляційної інстанції вказано, що не заслуговують на увагу посилання позивача на висновки автотоварознавчого дослідження від 21 жовтня 2016 року, яким визначено вартість автомобіля після ДТП у розмірі 114 567,01 грн, оскільки це дослідження проведене після ухвалення рішення суду від 05 жовтня 2016 року, яке є предметом апеляційного розгляду.
02 березня 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на пункт 15 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», стверджував, що має право на відшкодування шкоди в розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП за мінусом сплаченого страхового відшкодування. 
Крім того, позивач зазначав, що понесені ним витрати на проведення експертних досліджень відповідно до статті 22 ЦК України є витратами, які він зробив для відновлення свого порушеного права, а не судовими витратами як вказав апеляційний суд у своїй ухвалі.
Також у касаційній скарзі зазначено, що суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, не врахували наявність обставин, що є підставою для такого відшкодування, зокрема, того, що після пошкодження автомобіля, змінився звичний спосіб життя позивача та членів його сім'ї, які були позбавлені можливості вільно пересуватися і користуватися транспортним засобом. 
07 квітня 2017 року доВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ТОВ «Агрофірма                     ім. Довженка» на касаційну скаргу ОСОБА_4
У запереченнях відповідач вважав рішення судів першої та апеляційної інстанцій законними і обґрунтованими та стверджував, що доводи касаційної скарги про те, що позивачу необхідно відшкодувати майнову шкоду в розмірі, який відповідає вартості пошкодженого автомобіля до ДТП, суперечать вимогам статті 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Разом із цим ТОВ «Агрофірма ім. Довженка» звертало увагу на те, що   ОСОБА_4 не визнавав пошкоджений внаслідок ДТП автомобіль фізично знищеним та те, що в 2015 році продав його ОСОБА_6 за 280 000,00 грн, однак вводив в оману суд першої інстанції, вказуючи, що не ремонтував його та реалізував його лише в серпні 2016 року за 10 500 грн.
Крім цього, відповідач посилався на безпідставність позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.
З огляду на викладене ТОВ «Агрофірма ім. Довженка» просило касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а оскаржувані рішення залишити без змін.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
26 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.
За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судами встановлено, що 11 березня 2015 року о 19:30 на 308 км автошляху «Київ-Харків» сталася ДТП. Водій ОСОБА_5, керуючи належним відповідачу автомобілем «КАМАЗ», реєстраційний номер НОМЕР_1, з напівпричепом «МАЗ», при виконанні повороту з порушенням вимог пункту 10.4 Правил дорожнього руху України не надав переваги у русі автомобілю марки «SKODA OCTAVIA A5», реєстраційний номер НОМЕР_2,який рухався на головній дорозі під керуванням його власника ОСОБА_4, що спричинило механічні пошкодження транспортних засобів.
Постановою Шишацького районного суду Полтавської області від 29 жовтня 2015 року, яка набрала законної сили 15 грудня 2015 року, ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, провадження у справі закрито в зв'язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення.
Згідно з висновком автотоварознавчого дослідження № 0104/15/15, складеним 02 квітня 2015 року судовим експертом ОСОБА_7 за заявою позивача, розмір матеріального збитку, спричиненого власнику автомобіля марки «SKODA OCTAVIA A5», дорівнює його ринковій вартості та складає 338 255,25 грн. Такий висновок зроблений експертом у зв'язку з тим, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу перевищує його ринкову вартість і такий ремонт є економічно недоцільним.
Відповідно до висновку того ж судового експерта № 0909/16/16 від                           07 вересня 2016 року, зробленого за заявою позивача, розмір матеріального збитку, спричиненого власнику транспортного засобу «SKODA OCTAVIA A5», пошкодженого внаслідок ДТП, яка мала місце 11 березня 2015 року, на час проведення дослідження із зазначених в попередньому висновку причин дорівнює його ринковій вартості та складає 400 295,90 грн. 
На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_5 була застрахована в приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Перша» (далі - ПАТ «Страхова компанія «Перша») на підставі полісу                        № АІ/6179752.
На виконання вимог Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»                         05 лютого 2016 року страхова компанія виплатила позивачу різницю між сумою страхового відшкодування та передбаченою полісом франшизою в розмірі 49 490,00 грн (50 000,00 грн - 510,00 грн) в якості страхового відшкодування.
26 травня 2015 року належний ОСОБА_4 автомобіль «SKODA OCTAVIA A5», реєстраційний номер НОМЕР_2, знято з обліку для реалізації. 
Згідно з довідкою-рахунком від 06 серпня 2015 року серії ВСЕ № 296702 цей транспортний засіб продано ОСОБА_6 за 280 000 грн. 07 серпня                    2015 року Дніпропетровським МРЕВ №2 проведена операція з реєстрації цього транспортного засобу в торгівельній організації на ім'я власника ОСОБА_6
Згідно з положеннями статті 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. 
Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. 
Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності і власників наземних транспортних засобів», який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП.
Суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи спір по суті позовних вимог, урахували зазначені положення закону, а також викладені у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 роз'яснення, та дійшли правильних висновків, що пошкоджений внаслідок ДТП автомобіль позивача був визнаний фізично знищеним, а розмір суми, що підлягає відшкодуванню, становить різницю між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.
Разом з тим, не можуть бути взяті до уваги доводи касаційної скарги про те, що позивачу необхідно відшкодувати майнову шкоду в розмірі, який відповідає вартості пошкодженого автомобіля до ДТП, у зв'язку з визнанням ним автомобіля фізично знищеним, виходячи з наступних обставин. 
Відповідно до положень частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно зі статтею 76 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Всупереч обов'язку доказування позивач не довів обставин, на які посилався як на підставу своїх вимог, зокрема не підтвердив розмір завданої йому майнової шкоди. У зв'язку з відсутністю відомостей про вартість пошкодженого автомобіля після ДТП, необхідної для визначення розміру відшкодування у порядку статті 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», неможливо зробити висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість зазначеного в позовній заяві розміру майнової шкоди. При цьому суди попередніх інстанцій були позбавлені можливості визначити залишкову вартість пошкодженого автомобіля шляхом призначення відповідної судової експертизи, оскільки цей транспортний засіб відповідачем був відчужений.
Правильними є також висновки судів першої та апеляційної інстанцій про недоведеність позовних вимог про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних втрат, оскільки такі вимоги є похідними від вимог про стягнення майнової шкоди, у задоволенні яких відмовлено.
Таким чином, оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних про відшкодування майнової шкоди, витрат на проведення експертних досліджень, стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних є законними і обґрунтованими. Висновки судів першої та апеляційної інстанцій в цій частині відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам по справі надана належна правова оцінка.
Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій у вказаній частині не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00,            § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості в цій частині.
Разом з тим, не можна погодитися з висновками судів про наяність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, виходчи з наступного.
Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з положеннями частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Частиною другою цієї статті визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що права ОСОБА_4 порушено внаслідок пошкодження його транспортного засобу з вини працівника відповідача, який спричинив ДТП. 
З огляду на вказані обставини та положення статті 23 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку із пошкодженням його майна.
За таких обставин колегія суддів вважає неправильним висновки судів першої та апеляційної інстанцій про необґрунтованість позовних вимог про стягнення моральної шкоди. За змістом статей 23, 1184 ЦК моральна шкода, завдана фізичній особі джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє, зокрема транспортним засобом, в при визначені розміру такого відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Проте суди не встановили обставин, необхідних для визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок пошкодження його майна.
Таким чином, оскаржувані судові рішення в частині вирішення вимог про стягнення моральної шкоди є такими, що ухвалені з порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судові рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, витрат на проведення експертних досліджень, стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому судові рішення в указаній частині відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення моральної шкодипідлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.
Рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 05 жовтня             2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 19 грудня  2016 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма              «ім. Довженка» про стягнення моральної шкоди та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
Рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 05 жовтня           2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 19 грудня    2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма                     «ім. Довженка» про відшкодування майнової шкоди, витрат на проведення експертних досліджень, стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька 
 
Судді                                                                                                 А. О. Лесько 
 
С. Ю. Мартєв 
 
І. М. Фаловська
 
С. П.Штелик