Постанова
Іменем України
21 лютого 2018 року                                             
м. Київ
справа № 752/12536/15-ц
провадження № 61-2864 св 18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_2,
відповідачі: приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО»,
                      ОСОБА_3,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 травня 2016 року у складі судді Антонової Н. В. та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2016 року у складі суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,
В С Т А Н О В И В:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (далі - ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО»), ОСОБА_3 про відшкодування матеріальних збитків, заподіяних в результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).
Позовна заява мотивована тим, що 21 лютого 2015 року у місті Києві на перехресті доріг на вулиці Львівській та Крамського ОСОБА_3, керуючи автомобілем марки Ford Focus, допустив зіткнення з автомобілем марки Peugeout 207, під керування ОСОБА_2, в результаті чого сталася ДТП, внаслідок якої зазначені транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.
Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 3 квітня 
2015 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 на момент ДТП була застрахована згідно з договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів 
від 1 вересня 2014 року № АІ/3691399 та № 1508183-33-10.01 у ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО».
Відповідно до акту виконаних робіт від 20 травня 2015 року № Сч-Ш-1504 вартість відновлювального ремонту автомобіля марки Peugeot 207 склала 129 700 грн. Вартість матеріальної шкоди, завданої позивачу внаслідок пошкодження належного йому майна, становить 131 853 грн 54 коп.
На виконання вимог Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV (далі - Закон України № 1961-IV)  позивач звернувся до страхової компанії із повідомленням про ДТП та надав всі необхідні документи.
26 лютого 2015 року позивач звернувся до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» із заявою про страхову виплату. Однак, страхова компанія відмовила                      у виплаті страхового відшкодування за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів від 1 вересня 2014 року № АІ/3691399 на підставі того, що цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки Ford Focus на момент настання ДТП також була застрахована у публічному акціонерному товаристві «Страхова компанія «Скайд» (далі - ПАТ «Страхова компанія «Скайд») згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/1388813 від 29 травня 2014 року (строк дії з 21 червня 2014 року до                                        20 червня 2015 року), у зв'язку з чим договір від 1 вересня 2014 року № АІ/3691399 є недійсним.
Посилаючись на те, що рішення ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» про відмову у страховій виплаті є неправомірним, ОСОБА_2 просив стягнути               з ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» страхове відшкодування згідно                          з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 1 вересня 2014 року                           № АІ/3691399 у розмірі 50 000 грн; згідно з договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів від 1 вересня 2014 року № 1508183-33-10.01 - у розмірі 70 000 грн; пеню за період прострочення з 28 травня 2015 року по 1 липня 2015 року                 у розмірі 2 154 грн; стягнути з ОСОБА_3 різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням у розмірі 9 700 грн.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 19 травня 
2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_2 суму невиплаченого страхового відшкодування в розмірі 120 000 грн, пеню                     в розмірі 2 154 грн, а всього - 122 154 грн.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду                       у розмірі 9 700 грн.
Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у розмірі 1 221 грн 54 коп.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у розмірі 157 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при укладенні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АІ/3691399) ОСОБА_3 не порушив вимоги пункту 3 частини першої статті 989 ЦК України, тому вказаний договір є дійсним. Оскільки ОСОБА_3 не був страхувальником за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс                           № АІ/1388813) щодо автомобіля марки Ford Focus,а отже не міг повідомити ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» про укладені інші договори страхування щодо транспортного засобу.
Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2016 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 травня 2016 року залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що страхувальнику не забороняється укладати договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності з іншими страховиками, а лише передбачено обов'язок страхувальника повідомити про їх чинність. При цьому наслідків невиконання цього обов'язку чинним законодавством не встановлюють.
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що пунктом 3 частини першої статті 
989 ЦК України передбачено, якщо страхувальник не повідомив страховика про те, що об'єкт уже застрахований, новий договір страхування є нікчемним. Положення зазначеної статті є імперативним та безумовним, а відсутність переліку наслідків невиконання обов'язку страхувальника не позбавляє юридичної сили вказаної норми ЦК України, що регулює правовідносини між сторонами справи.
Відзив на касаційну скаргу не подано.
19 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Судами встановлено, що 21 лютого 2015 року ОСОБА_3, керуючи автомобілем марки Ford Focus, допустив зіткнення з автомобілем марки Peugeout 207, під керуванням ОСОБА_2, в результаті чого сталася ДТП, внаслідок якої зазначені транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень.
Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 3 квітня 
2015 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.
Відповідно до акту виконаних робіт від 20 травня 2015 року вартість відновлювального ремонту автомобіля марки Peugeot 207 становить 129 700 грн. Вартість матеріальної шкоди, завданої позивачу внаслідок пошкодження належного йому майна, відповідно до звіту про оцінку від                10 травня 2015 року становить 131 853 грн 54 коп.
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3, як власника транспортного засобу Ford Focus була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 1 вересня 2014 року № АІ/3691399.
1 вересня 2014 року також між ОСОБА_3 та ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» укладено договір добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів                                      № 1508183-33-10-01.
27 лютого 2015 року позивачем подано до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» заяву про виплату страхового відшкодування внаслідок ДТП.
Як вбачається з листа від 2 червня 2015 року № 2414/631598 за результатом розгляду заяви ОСОБА_2 про виплату страхового відшкодування від                  25 лютого 2015 року зазначена подія визнана ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» не страховою з тих підстав, що страховиком було встановлено, що на час настання вищезазначеної ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Ford Focus також була застрахована у ПАТ «Страхова компанія «Скайд» за полісом № АІ/1388813 від 29 травня 2014 року.
Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. 
За правилами частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, a також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 
Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. 
Особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) (стаття 1194 ЦК України).
Відповідно до пункту 1.4 частини першої статті 1 Закону України № 1961-IV зазначено осіб, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.
Отже, на підставі вищезазначеної норми закону позивач є особою, відповідальність якої застрахована, що підтверджується наданими ним документами.
Статтею 11 Закону України № 1961-IV передбачено, що страховик подає інформацію про укладені та достроково припинені договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності до централізованої бази даних у порядку, встановленому у положенні про централізовану базу даних щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, яке затверджується Уповноваженим органом за поданням Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ).
Відповідно до частини 17.3 статті 17 Закону України № 1961-IV при укладенні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності страхувальник зобов'язаний повідомити страховика про всі діючі договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладені з іншими страховиками, а також, за вимогою страховика, надати інформацію про всі відомі обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику.
Встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля Ford Focus на момент ДТП (станом на 21 лютого 2015 року) вже була забезпечена одночасно за двома договорами обов'язкового страхування, а саме: полісом ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» від 1 вересня 2014 року               № АІ/3691399 та полісом ПАТ «Страхова компанія «Скайд» від 29 травня 2014 року№ АІ/1388813.
Відповідно до частини третьої статті 989 ЦК України страхувальник зобов'язаний при укладенні договору страхування повідомити страховика про інші договори страхування, укладені щодо об'єкта, який страхується.
Якщо страхувальник не повідомив страховика про те що об'єкт уже застрахований, новий договір страхування є нікчемним.
Частинами першою, другою статті 998 ЦК України договір страхування є нікчемним або визнається недійсним у випадках, встановлених цим Кодексом.
Наслідки недійсності договору страхування визначаються відповідно до положень про недійсність правочинів, встановлених цим Кодексом.
Нікчемний правочин - це правочин, недійсність якого встановлена законом, а недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (частина друга статті 215, частина перша статті 216 ЦК України).
Ураховуючи викладене, суди належним чином не дослідили, чи є поліс ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», виданий ОСОБА_3, нікчемним, у разі, якщо до укладення цього полісу належний останньому автомобіль був застрахований на підставі полісу від 29 травня 2014 року у ПАТ «Страхова компанія «Скайд».
Крім того, суди у порушення вищевказаних вимог закону не звернули уваги на те, що немає значення, хто є страхувальником за полісом, оскільки транспортний засіб вважається забезпеченим за умовами його експлуатації на законних підставах.
Вирішуючи спір, суди дійшли висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення з ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» 70000 грн. страхової суми, передбаченої пунктом 2.2 договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів від             1 вересня 2014 року № 1508183-33-10.01.
Пунктом 11.2.2. вказаного договору добровільного страхування  визначено, що страховик приймає на себе витрати щодо відшкодування прямої майнової шкоди виключно за умови виплати страхового відшкодування по обов'язковому страхуванню цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів згідно з Законом України № 1961-IV. За цим договором страхування виплата страхового відшкодування не здійснюється у разі, якщо відсутні підстави для виплати по договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Відповідно до пункту 7.1 зазначеного договору добровільного страхування цей договір укладений на базі полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів                       від 1 вересня 2014 року № АІ/3691399.
Суди повинні перевірити правові підстави для стягнення страхової виплати за договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів та врахувати те, що виконання страховиком обов'язків за цим договором має похідний характер від наявності правових підстав для виконання страховиком обов'язків, що виникають з полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 1 вересня 2014 року № АІ/3691399.
Враховуючи те, що судами встановлено обставини про існування двох договорів обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів щодо автомобіля, який належить ОСОБА_3, стягнення страхових виплат за договором добровільного страхування є передчасним.
Судами також належним чином не перевірено обставини справи щодо нарахування пені за прострочення виконання зобов'язання страховиком, оскільки вказані вимоги щодо стягнення штрафних санкцій мають також похідний характер від наявності правових підстав для виконання основного зобов'язання. 
Враховуючи те, що вирішення питання про розмір відшкодування майнової шкоди, яка заявлена до стягнення з ОСОБА_3 залежить від правильного вирішення спору в частині позовних вимог до страховика, судові рішення в частині стягнення 9700 грн. матеріальної шкоди на користь позивача також не відповідають вимогам закону.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд                  у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» задовольнити частково. 
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 19 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 10 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    В. С. Висоцька
Судді                                                                                                  С. Ю. Мартєв 
В. В. Пророк 
І. М. Фаловська 
С. П. Штелик