Постанова                                           
Іменем України
 
21 березня 2018 року
м. Київ
 
справа № 753/15444/15-ц
провадження № 61-2424св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д., 
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач);
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,
відповідач - ОСОБА_3,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого  2016 року у складі судді Трусової Т. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнка А. М., Заришняк Г. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу спадкодавця та відшкодування витрат на догляд та поховання спадкодавця.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 жовтня 1981 року позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, та їхній рідний брат ОСОБА_4 набули у власність у рівних частинах будинок № АДРЕСА_1.
 
У 2005 році позивачам та ОСОБА_4 було передано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га за вищевказаною адресою для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по 1/3 частини кожному.
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилася спадщина. Оскільки заповіту щодо розпорядження майном на випадок своєї смерті ОСОБА_4 не залишив, то право на спадкування одержала його дочка ОСОБА_3, яка є спадкоємцем за законом першої черги  і яка прийняла спадщину. 
 
13 серпня 2015 року позивачі відповідно до вимог частини другої  статті 1281 ЦК України через нотаріуса пред'явили до ОСОБА_3 вимогу про сплату заборгованості по оплаті податку на землю, за спожиту електроенергію, будівельні матеріали, ремонті роботи та витрат на поховання спадкодавця, в загальному розмірі 56 626 грн 77 коп. 
ОСОБА_3 відмовилась задовольняти вимоги позивачів.
 
Позивачі уточнивши позовні вимоги, просили стягнути на їх користь з ОСОБА_3 заборгованість за зобов'язаннями спадкодавця ОСОБА_4 у розмірі 42 716 грн 25 коп. та витрати на поховання спадкодавця у розмірі 13 910 грн 52 коп.
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 частково задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на догляд та поховання спадкодавця у розмірі 6 995 грн 26 коп., стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на догляд та поховання спадкодавця у розмірі 6 995 грн 26 коп. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_3 є спадкоємцем ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, та прийняла спадщину, то вона повинна відшкодувати позивачам у рівних частках усі понесені ними витрати на догляд та поховання спадкодавця.
 
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
 
Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що вимоги про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за зобов'язаннями спадкодавця ОСОБА_4 у сумі 42 716 грн 25 коп. є безпідставними. При цьому вимоги у частині відшкодування витрат на догляд та поховання ОСОБА_4 на підставі частини першої статті 1232 ЦК України, відповідно до якої спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця, є обґрунтованими.
 
У травні 2016 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та змінити рішення суду першої інстанції шляхом виключення з присудженої позивачам суми компенсації витрат на поховання у розмірі 6 тис. грн та виключення витрат на проведення поминального обіду у розмірі 3 704 грн 11 коп., у решті рішення залишити без змін.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що витрати на проведення поминального обіду, який проводиться після поховання, не відносяться до витрат на поховання на підставі статті 1232 ЦК України, тому стягненню зі спадкоємця не підлягають. Крім того, касаційну скаргу мотивовано тим, що позивачі не заперечували, що матір'ю відповідача - ОСОБА_5 передано позивачам на поховання ОСОБА_4 6 000 грн.
 
В іншій частині рішення суду першої та апеляційної інстанції не оскаржується, тому на підставі частини першої статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядається.  
 
09 серпня 2016 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначали, що судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права. Посилання в касаційній скарзі на те, що матір'ю відповідача - ОСОБА_5 передано позивачам на поховання ОСОБА_4 6 000 грн, є безпідставними, оскільки ця сума була врахована позивачами при підрахунку витрат на поховання ОСОБА_4
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
15 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення в повному обсязі не відповідають.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 жовтня 1981 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх рідний брат ОСОБА_4 набули у власність у рівних частинах будинок № АДРЕСА_1 (а. с. 75-78). 
 
У 2005 році позивачам та ОСОБА_4 було передано у власність земельну ділянку площею 0,1000 га за вищевказаною адресою для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по 1/3 частини кожному (а. с. 79-81). 
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4 помер. Заповіту щодо розпорядження майном на випадок своєї смерті ОСОБА_4 не залишив, право на спадкування одержала його дочка ОСОБА_3, яка є спадкоємцем за законом першої черги та прийняла спадщину (а. с. 6). 
 
13 серпня 2015 року позивачі відповідно до вимог частини другої статті 1281 ЦК України через нотаріуса пред'явилидо ОСОБА_3 вимогу про сплату заборгованості по сплаті податку на землю, за спожиту електроенергію, будівельні матеріали, ремонті роботи та витрат на поховання спадкодавця в загальному розмірі 56 626 грн 77 коп. (а. с. 7, 8). 
 
Суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що посилання відповідача на те, що колишня дружина спадкодавця, яка є матір'ю відповідача - ОСОБА_5, передала позивачам 6 000 грн, значення для вирішення цього спору немає, оскільки відповідач не довела, що зазначена сума була передана від її імені як компенсація частини документально підтверджених позивачами витрат на поховання спадкодавця.
 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що відповідач як спадкоємець першої черги майна померлого ОСОБА_6 зобов'язана відшкодувати розумні витрати, які були зроблені позивачами на його поховання, а саме витрати на проведення поминального обіду, як передбачено статтею 1232 ЦК України.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що на догляд за ОСОБА_4 у лікарні позивачі витратили 117 грн 97 коп., на його поховання з урахуванням поминального обіду - 13 792 грн 55 коп., що підтверджується накладними та чеками (а. с. 39-43).
 
Витрати на проведення поминального обіду складають 3050 грн (а. с. 40).
Відповідно до частини першої статті 1232 ЦК України спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. 
Обов'язковою умовою покладення на спадкоємців обов'язку щодо покриття витрат на поховання спадкодавця є те, що ці витрати повинні бути розумними з точки зору їхнього розміру і необхідності здійснення. 
 
Статтею 2 Закону України від 10 липня 2003 № 1102-IV «Про поховання та похоронну справу» визначено, що поховання померлого - це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. 
 
Витрати на проведення поминального обіду, який проводиться після поховання, не відносяться до витрат на поховання, обов'язок щодо відшкодування яких покладається на спадкоємців на підставі статті 1232 ЦК України.  
 
Висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для стягнення витрат на проведення поминального обіду з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не узгоджуються із положенням статті 1232 ЦК України та статті 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу».
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 3050 грн підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позову. 
 
Виходячи з того, що на догляд за ОСОБА_4 та його поховання позивачі витратили 13 910 грн 52 коп., вартість поминального обіду складає 3050 грн, то витрати на поховання ОСОБА_4, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів, складають 10 860 грн 52 коп.
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Ураховуючи, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2016 року було зупинено виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого  2016 року в не зміненій Верховним Судом частині, підлягає поновленню.
 
Відповідно до пункту 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
 
Відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду касаційної скарги на рішення суду, заяви про приєднання до касаційної скарги на рішення суду розмір судового збору становить 120 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви та скарги.
 
Враховуючи, що ОСОБА_3 понесла судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання касаційної скарги, у розмірі 292 грн 32 коп., а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року та ухвала апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року частково змінено, з урахуванням положень частини першої статті 141 ЦПК України стягненню з кожного із позивачів на користь відповідача підлягає по 54 грн 71 коп.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року змінити.
 
Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити частково. 
 
Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1витрати на догляд та поховання спадкодавця у розмірі 5 430 грн 26 коп., стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на догляд та поховання спадкодавця у розмірі 5 430 грн 26 коп. 
В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого  2016 року в не зміненій Верховним Судом частині.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 54грн 71 коп. судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 54 грн 71 коп. судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                  Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                                   О. В. Білоконь  

Б. І. Гулько
    
                                                                                                                                                       С. Ф. Хопта

                                                                                                  Ю. В. Черняк