Постанова
Іменем України
 
12 лютого 2018 року
м. Київ
 
справа № 707/2953/15-ц
 
провадження № 61-7492св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 27 липня 2016 року у складі судді Соколишиної Л. Б. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 21 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Василенко Л. І., Подороги В. М., Демченка В. А.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» 
(далі - ТОВ «ЛК «Еталон») про захист прав споживача, визнання недійсним договорів фінансового лізингу та повернення коштів.
 
Позовна заява мотивована тим, що 11 серпня 2015 року між нею та ТОВ «ЛК ЛК «Еталон» укладено договори фінансового лізингу № 002425 та № 002426, згідно умов яких відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у її користування автобуси Богдан Атаман А 092, а вона зобов'язувалася сплачувати лізингові платежі по даному договору. 
Цього ж дня, на виконання умов договору, позивачем сплачено суму 
102 000 грн, яка є комісією за організацію та оформлення договорів, що підтверджується відповідними квитанціями.
 
Також 11 серпня 2015 р. між ОСОБА_4 та ТОВ «ЛК «Еталон» було підписано додатки № 1 до договорів, які передбачають графік сплати першого лізингового платежу, додатки № 2 щодо графіку сплати другого лізингового платежу, та додатки № 3, специфікація.
 
Під час укладання спірних договорів представник ТОВ «ЛК «Еталон» надав їй хибну і недостовірну інформацію щодо умов договору та умов надання послуг.
 
ОСОБА_4 при зверненні в обумовлений строк до відповідача з вимогою надати їй транспортні засоби, було повідомлено що вартість автобусів збільшується до 750 000 грн за кожний і їй необхідно здійснити доплати. 
 
Умови договорів свідчать про їх несправедливість, оскільки договором забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, суперечать принципу добросовісності, лізингодавцем порушено її права споживача, оскільки під час укладення даного правочину відповідач вдався до нечесної підприємницької діяльності, вказане свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін договорів.
 
Відповідач не надав позивачу жодних послуг та не вчинив в його інтересах жодних дій, які мусять бути ним оплачені. 
 
Договір фінансового лізингу не був нотаріально посвідчений та містить несправедливі умови, які порушують його права.
 
Тому просила визнати недійним договори фінансового лізингу № 002425 та 
№ 002426 від 11 серпня 2015 року з додатками № № 1, 2, 3 та стягнути з ТОВ «ЛК «Еталон» на її користь сплачену за договорами фінансового лізингу суму в розмірі 102 000 грн, а також судові витрати.
 
Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 27 липня 
2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ТОВ «ЛК «Еталон» про захист прав споживача, визнання недійсним договорів фінансового лізингу та повернення коштів задоволено.
 
Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 11 серпня 2015 року 
№ 002425 з додатками № № 1, 2, 3, укладений між ОСОБА_4 та 
ТОВ «ЛК «Еталон».
 
Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 11 серпня 2015 року 
№ 002426 з додатками № № 1, 2, 3, укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «ЛК «Еталон».
 
Стягнуто з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь ОСОБА_4 сплачену нею комісію в розмірі 102 000 грн.
 
Стягнуто з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 1 994 грн 40 коп. та витрати на парову допомогу в розмірі 1 000 грн.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що умови оспорюваних договорів є несправедливими, при їх підписанні не було дотримано вимоги щодо нотаріального посвідчення, відповідач при цьому не мав відповідної ліцензії щодо здійснення діяльності, пов'язаної із лізингом.
 
Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 21 вересня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «ЛК «Еталон» відхилено.
 
Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 27 липня 
2016 року залишено без змін.
 
Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги ТОВ «ЛК «Еталон», суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.
 
10 жовтня 2016 року ТОВ «ЛК «Еталон» звернулось до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою.
 
У касаційній скарзі директор ТОВ «ЛК «Еталон» - Кептє С. В. просить скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 
27 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 
21 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що визнання більшості пунктів недійсними, не впливають на виконання сторонами своїх зобов'язань та не зумовлюють зміну інших положень договору, оскільки договори підписані сторонами. 
 
В укладених між сторонами договорами фінансового лізингу № 002425 та 
№ 002426 від 11 серпня 2015 року не містяться несправедливі умови. Твердження Позивача про наявність таких умов у договорі є необґрунтованим та такими, що не відповідають дійсності. 
 
Не відповідають дійсності висновки суду про те, що індексація розміру лізингових платежів, в залежності від конвертації гривні в іноземну валюту суперечить правовій природі договору. 
 
Договір фінансового лізингу фізично не може бути нотаріально посвідчено. Оскільки документ про реєстрацію транспортного засобу необхідний нотаріусу для проведення нотаріальної дії - відсутній. А відсутність даного документу є підставою для відмови у вчиненні нотаріальної дії щодо посвідчення договору фінансового (непрямого) лізингу.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У лютому 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 11 серпня 2015 року між ОСОБА_4 та ТОВ ЛК «Еталон» укладено договори фінансового лізингу 
№ 002425 та № 002426, відповідно до умов яких лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно - 
2 автобуси Богдан Атаман А 092, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти дані автобуси та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору.
 
Згідно пункту 1.3. договорів фінансового лізингу № 002425 та № 002426 замовлення предмету лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації (Додатки № 3 до цих договорів), де зазначена повна вартість автобусів Богдан Атаман А 092, яка становила 
510 000 грн за одну одиницю техніки.
 
Відповідно до пункту 5.1 договорів фінансового лізингу, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію, авансового платежу та комісії за передачу предмету лізингу.
 
Пунктом 8.2.1 договорів фінансового лізингу визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору (надалі - «Комісія за Організацію»), яка розраховується як: комісія за організацію, яка визначена у додатках № 1 до даних договорів та становить 10 % від вартості предмету лізингу; б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується: авансовий платіж, який визначений у додатках № 1 до даних договорів та становить 50 % вартості предмету лізингу; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача. Розмір комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу визначений в додатках № 1 до даних договорів та становить 3 % від вартості предмета лізингу. 
 
Згідно з пунктом 8.2.3 договорів фінансового лізингу ОСОБА_4 зобов'язана сплачувати «другий лізинговий платіж», який складається з: відшкодування частини вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору.
11 серпня 2015 року ОСОБА_4 перераховано на рахунок відповідача 
102 000 грн.
 
22 вересня 2015 р. ОСОБА_4 звернулася з письмовою заявою про повернення коштів по договору № 002426 від 11 серпня 2015 р. до ТОВ «ЛК «Еталон».
 
Згідно відповіді ТОВ «ЛК «Еталон» від 06 жовтня 2015 року за вих. № 1448 повернення коштів відбувається на підставі статті 12 пункту 12.12 даного договору, однак в даному випадку відсутні правові підстави для їх повернення.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
 
Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.
 
Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).
 
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
 
Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
 
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи  умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). 
 
За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. 
 
Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. 
 
Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
 
Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. 
 
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
 
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. 
 
Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. 
 
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. 
 
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 
16 грудня 2015 року справа № 6-2766цс15.
 
Висновок судів попередніх інстанцій про задоволення позовних вимог є обґрунтованим. Розглядаючи зазначений спір, суди встановили, що на час укладення спірного договору ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб у лізингової компанії була відсутня, що відповідно до статті 227 ЦК України може слугувати підставою, за її відсутності, для визнання договору фінансового лізингу недійсним. Пункти договору фінансового лізингу підпадають під поняття несправедливі умови, встановлені пунктом 4 частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». При підписанні договорів фінансового лізингу не було дотримано вимоги щодо нотаріального посвідчення. Тому кладені сторонами договори фінансового лізингу від 11 серпня 2015 року № 002425 та № 002426 не відповідають вимогам закону і відповідно до статті 215 ЦК України правильно визнані судами попередніх інстанцій недійсними.
 
Зазначені висновки відповідають установленим обставинам справи та нормам матеріального права, а доводи, викладені директором ТОВ «ЛК «Еталон» - Кептє С. В. у касаційній скарзі, цих висновків не спростовують.
 
Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судами першої та апеляційної інстанцій правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права. 
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують і підстави для скасування судових рішень відсутні.
 
За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2016 року зупинено виконання рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 27 липня 2016 року до закінчення касаційного провадження.
 
Враховуючи те, що касаційна скарга ТОВ «ЛК «Еталон» підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 27 липня 2016 року. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»залишити без задоволення.
 
Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 27 липня 
2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 21 вересня 
2016 року залишити без змін. 
 
Поновити виконання рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 27 липня 2016 року.
 
Постанова оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           В. П. Курило
 
В. М.Коротун
 
М. Є.Червинська