Постанова 
іменем України
 
14 лютого 2018 року
м. Київ
справа № 344/16946/15-ц
провадження № 61-2098св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А., 
суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2016 року, ухвалене у складі судді Бородовського С. О., та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 4 серпня 2016 року, ухвалене у складі суддів: Соколовського В. М., Беркій О. Ю., Максюти І. О., та касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 4 серпня 2016 року,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2015 року ОСОБА_4звернувся з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення.
В обґрунтування позову зазначав, що 12 січня 2015 року за результатами проведених прилюдних торгів та державної реєстрації права власності став власником нерухомого майна, що належало відповідачу, а саме нежитлових підвальних приміщень площею 146 кв. м по АДРЕСА_1.
Відповідач без законних підстав продовжує користуватись вказаним майном, не допускає до нього та перешкоджає позивачу здійснювати право володіння та користування майном.
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2016 року позов задоволено. Виселено ОСОБА_5 з нежитлових підвальних приміщень загальною площею 146 кв. м по АДРЕСА_1. Стягнено з відповідача на користь позивача 487 грн 20 коп. судового збору.
Суд першої інстанції виходив з доведеності порушення відповідачем прав позивача на мирне володіння своїм майном і з обґрунтованості правових підстав захисту такого права.
Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 4 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.
Зобов'язано ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_4 нежитловими підвальними приміщеннями загальною площею 146 кв. м по АДРЕСА_1 шляхом звільнення цих приміщень. Стягнено з відповідача на користь позивача 487 грн 20 коп. судового збору.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що у спосіб, визначений позивачем, позовні вимоги задоволені бути не можуть, оскільки належне позивачеві приміщення житловим не є і усунення власнику перешкод у спосіб виселення зі спірного приміщення є неправильним застосуванням норм матеріального права.
У вересні 2016 року ОСОБА_5 звернувся з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду з направленням справи на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи в суді першої інстанції заявник 24 лютого 2016 року подав до суду заяву про відкладення розгляду справи до його одужання (у нього була зламана нога). 13 квітня 2016 року ним знову подано до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з продовженням лікування, на підтвердження якого надав довідку від 18 квітня 2016 року № 833. Проте суд першої інстанції розглянув справу без його участі, позбавивши його можливості реалізувати свої права сторони у справі та права на отримання юридичної допомоги, чим допустив порушення норм процесуального закону.
Апеляційний суд при розгляді апеляційної скарги порушення його прав не усунув та сам порушив процесуальні норми, відмовивши йому у задоволенні клопотання про прийняття письмових доказів, які мають суттєве значення для вирішення справи та не були досліджені судом першої інстанції (ухвали Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2015 року про відкриття провадження у справі за його скаргою на дії державного виконавця; витягів з кримінальних проваджень та постанов слідчого, які вказують на те, що посадові особи державної виконавчої служби вчинили кримінальне правопорушення та порушили його майнові права); клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з необхідністю отримання юридичної допомоги; клопотання про зупинення розгляду справи до розгляду судом справи за його скаргою на дії державного виконавця щодо здійснення виконавчого провадження та подання заявки на проведення електронних торгів; клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з участю його адвоката у кримінальному провадженні.
Заявник вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили вимоги статей 1, 160, 213 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час ухвалення рішень, неповно з'ясували обставини, які мають значення для справи, та дійшли висновків, що не відповідають дослідженим доказам.
Також у вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про неможливість виселення особи з нежитлового приміщення та ухвалив рішення про усунення перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями шляхом зобов'язання відповідача звільнити ці приміщення, чим позбавив позивача реального виконання рішення про виселення та звільнення належного позивачу на праві власності приміщення.
Заявник вказує, що його право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення відповідача передбачено статтями 15, 16, 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, статтею 31 Конституції України. 
Касаційне провадження за вказаними касаційними скаргами відкрито ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2016 року. Цією ухвалою також зупинено виконання рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 4 серпня 2016 року до закінчення касаційного провадження.
У грудні 2017 року ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_5, у яких просить залишити скаргу без задоволення, посилаючись на те, що суди не порушували процесуальні права відповідача. Зокрема, відповідач тричі не з'являвся у судові засідання до суду першої інстанції, двічі подавав клопотання про відкладення розгляду справи, тому мав можливість подати до суду і письмові докази. Під час апеляційного розгляду відповідач будь-яких доказів також не подав, а лише вказав, що мав намір подати їх до суду першої інстанції. Позивач зауважив, що відповідач протягом трьох років ініціює судові процеси та перешкоджає позивачу користуватися власністю.
Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційних скарг, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 317 та частиною першою статті 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Судами встановлено, що 12 січня 2015 року проведено електронні торги з реалізації арештованого майна, належного ОСОБА_5, - продано ОСОБА_4 нежитлові підвальні приміщення відповідача площею 146 кв. м по АДРЕСА_1.
3 листопада 2015 року начальником відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції затверджено акт про проведення електронних торгів і 4 листопада 2015 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кавацюк Н. Я. видано свідоцтво про придбання майна з прилюдних (електронних) торгів. Того ж дня ОСОБА_4 зареєстрував право власності на вказане нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Ухваленим у іншій справі рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 2 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 жовтня 2015 року, ОСОБА_5 відмовлено у задоволенні позову до відділу державної виконавчої служби Івано-Франківського міського управління юстиції про визнання незаконною та скасування постанови державного виконавця про реалізацію іпотечного майна, скасування заявки на реалізацію іпотечного майна, визнання дій державного виконавця щодо укладення договору на реалізацію іпотечного майна незаконними, зобов'язання повернути у власність нежитлове підвальне приміщення.
На підставі викладеного суди дійшли висновку, що позивач у встановленому законом порядку набув право власності на нежитлові підвальні приміщення площею 146 кв. м по АДРЕСА_1, проте відповідач без законних підстав продовжує користуватись вказаними нежитловими приміщеннями, чим чинить позивачу перешкоди у здійсненні права володіння та користування нерухомим майном.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом виселення відповідача з нежитлових приміщень.
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, правильно зазначив, що статтями 109-117 Житлового кодексу УРСР передбачено різні випадки виселення громадян із житлових приміщень, проте законодавством не передбачено можливості виселення особи із нежитлового приміщення. У зв'язку з цим апеляційний суд дійшов висновку, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов'язання ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_4 нежитловими підвальними приміщеннями шляхом звільнення цих приміщень.
Відповідно до статті 4 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Апеляційний суд, встановивши обставини справи, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідача з нежилого приміщення та необхідність захисту права позивача шляхом усунення перешкод у користуванні майном шляхом звільнення відповідачем нежилих приміщень, проте дійшов помилкового висновку про зобов'язання відповідача вчинити такі дії, змінивши предмет позову.
За таких обставин відповідно до статті 412 ЦПК України касаційний суд частково задовольняє касаційну скаргу ОСОБА_4, скасовує рішення апеляційного суду з ухваленням нового рішення про усунення перешкод позивачу у користуванні нежитловими підвальними приміщеннями загальною площею 146 кв. м по АДРЕСА_1 шляхом звільнення відповідачем цих приміщень. 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 касаційний суд залишає без задоволення та відхиляє викладені у ній доводи щодо неповного з'ясування судами обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення, та неналежної оцінки доказів. Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Крім того, законність та обґрунтованість судових рішень суд касаційної інстанції перевіряє з урахуванням дійсних на час їх постановлення обставин.
Посилання ОСОБА_5 на порушення судами процесуальних норм, які полягають у порушенні його права на особисту участь у судовому засіданні у суді першої інстанції, права на подання доказів та права на правову допомогу, спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається, що відповідач неодноразово після відкриття провадження у справі ухвалою суду від 3 грудня 2015 року належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи та не був позбавлений можливості подати заперечення проти позову з відповідним доказами, забезпечити участь у судовому засіданні свого представника.
Так, відповідач двічі звертався із заявою про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою. Суд першої інстанції, вирішуючи питання можливості розгляду справи у відсутності відповідача, правильно встановив, що він був належним чином повідомлений про кожне судове засідання, у судове засідання не з'явився і явку представника не забезпечив, доказів та пояснень на спростування позову, маючи таку можливість, не надав, що дало суду підстави для висновку про належне забезпечення прав відповідача, передбачених законом.
Суд касаційної інстанції, перевіряючи доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом процесуальних норм, враховує належне повідомлення відповідача про судові засідання, що відбувалися в апеляційному суді, та звернення відповідача із клопотаннями про відкладення розгляду справи, одне з яких суд задовольнив.
Крім того, апеляційний суд обґрунтовано відхилив клопотання відповідача про відкладення розгляду справи з підстав неможливості забезпечити участь його адвоката у судовому засіданні 4 серпня 2016 року, оскільки будь-яких відомостей щодо укладення договору з адвокатом відповідач не надав, як і не надав докази на підтвердження його зайнятості у цей день.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв'язку з частковим задоволенням позову та касаційної скарги ОСОБА_4 і залишенням без задоволення касаційної скарги ОСОБА_5, касаційний суд стягує з відповідача на користь позивача частково понесені ним витрати зі сплати судового збору у суді першої інстанції у розмірі 243 грн 60 коп., у суді касаційної інстанції у розмірі 292 грн 32 коп., всього - 535 грн 92 коп.
Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 4 серпня 2016 року залишити без задоволення.
Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 4 серпня 2016 року задовольнити частково.
Скасувати рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 4 серпня 2016 року та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4.
Усунути ОСОБА_4 перешкоди у користуванні нежитловими підвальними приміщеннями загальною площею 146 кв. м по АДРЕСА_1 шляхом звільнення ОСОБА_5 цих приміщень. 
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 535 грн 92 коп.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                            В. А. Стрільчук
Судді:                                                                                                           С. О. Карпенко 
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак