Постанова
Іменем України                                       
 
04 квітня 2018 року
м. Київ
 
справа № 589/5356/15-ц
 
провадження № 61-5565св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,                
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_3,
відповідач - ОСОБА_4,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: приватне підприємство «Івушка Шостка», орган опіки та піклування Шосткинської міської ради Сумської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Сумської області у складі колегії суддів: Бойка В. Б., Семеній Л. І., Кононенко О. Ю.,  від 13 вересня 2016 року,

 
В С Т А Н О В И В :
26 листопада 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, треті особи: ПП «Івушка Шостка», орган опіки та піклування Шосткинської міської ради Сумської області, про розірвання договору піднайму та визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що спірна квартира АДРЕСА_1 є квартирою спільного заселення, розташована на 5-му поверсі 5-ти поверхового будинку, складається з двох ізольованих кімнат, відповідно 9,3 кв.м та 15,2 кв.м, загальною житловою площею 24,5 кв.м, кухні, коридору, сполученого санвузлу, обладнана балконом. 14/20 часток квартири є власністю його сестри ОСОБА_5 та племінника ОСОБА_6, 6/20 часток є власністю державного (комунального) фонду. Він займає кімнату житловою площею 9,3 кв.м, і 25 жовтня 2004 року позивач уклав з відповідачем договір піднайму спірного житла, в якому відповідач була зареєстрована і стала проживати. В 2010 році відповідач виїхала зі спірної квартири за власним бажанням, перешкод в користуванні житлом їй ніхто не чинив, її особистих речей у спірному житлі немає, ніякого спільного господарства з мешканцями спірного житла не веде, на цей час мешкає за іншою адресою, має свою сім'ю. Позивач вважає, що відповідач з донькою втратили зацікавленість у вказаному житлі. Визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, необхідно для вирішення питання щодо субсидії.
Із урахуванням зазначеного, із урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив позов задовольнити, розірвати договір найму (піднайму) житлового приміщення розташованого за адресою: квартира АДРЕСА_1, укладений 25 жовтня 2004 року між ним та відповідачем, зареєстрований житлово-експлуатаційною організацією, та визнати відповідача та її доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1. 
Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області у складі судді Свиненка М. Д. від 15 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Розірвано договір найму (піднайму) житлового приміщення, розташованого за адресою: квартира АДРЕСА_1, укладений 25 жовтня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зареєстрований житлово-експлуатаційною організацією. Визнано ОСОБА_4 та її доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач визнала позов, про що подала відповідну заяву.
Рішенням апеляційного суду Сумської області від 13 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідно до вимог частини четвертої статті 10, частини другої статті 160 ЦПК України, у редакції чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, суд першої інстанції не сприяв сторонам у всебічному і повному з'ясуванні обставин справи шляхом роз'яснення прав та обов'язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, не врахував, що визнання позовних вимог може суперечити інтересам малолітньої дитини. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог апеляційний суд виходив із того, що позивач зобов'язаний був письмово попередити піднаймача про припинення договору не менше ніж за три місяці, однак попередження про припинення договору відповідач отримала 29 жовтня 2015 року, а з даним позовом позивач звернувся -  26 листопада 2015 року. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції належним чином не обґрунтував можливості застосування до даних правовідносин положень статей 71, 72 ЖК Української РСР. 
04 жовтня 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, уточнивши яку, заявник просить скасувати рішення апеляційного суду Сумської області від 13 вересня 2016 року і залишити в силі рушення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач не проживає у квартирі з 2010 року, факт відсутності відповідача підтверджується актом, складеним комісією ПП «Івушка Шостка» від 29 жовтня 2015 року. Відповідач не використовує житлове приміщення за призначенням, не несе витрати по утриманню квартири, чим істотно порушує умови договору. Відповідно до умов договору піднайму договір може бути розірваний за ініціативою однієї із сторін за умови попередження іншої сторони про це за один місяць.           22 жовтня 2015 року на ім'я відповідача позивачем було направлено попередження про розірвання договору піднайму, яке було отримано          29 жовтня 2015 року, однак жодних дій щодо звільнення житлового приміщення вчинено не було. Заяву про визнання заявленого                ОСОБА_3 позову, ОСОБА_4 написала особисто в приміщені суду, заява була написана власноруч, свідомо, цілеспрямовано, з розумінням усіх наслідків. Твердження відповідача, що її дії, які полягають у визнанні позову, суперечать інтересам її малолітньої дитини не відповідають дійсності та є необґрунтованими. Після розлучення у 2013 році відповідач виїхала із спірної квартири, у 2015 році створила нову сім'ю, зареєструвала шлюб із ОСОБА_8, з яким проживає за іншою адресою, у них в 2016 році народилася донька ОСОБА_7. Крім того, у відповідача у власності є інше житлове приміщення, придатне для проживання. 
03 листопада 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_3
Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року справу за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ПП «Івушка Шостка», орган опіки та піклування Шосткинської міської ради Сумської області, про розірвання договору піднайму та визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, призначено до судового розгляду.
Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У січні 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеними вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.
Судами встановлено, що спірна двохкімнатна квартира АДРЕСА_1 має житлову площу 24,5 кв.м та є квартирою спільного заселення. 14/20 частин квартири є приватизованими та належать ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Інша частина квартири знаходиться у комунальній власності (а.с. 8-11).
Позивач ОСОБА_3 на умовах договору найму займає 6/20 частини вказаного житлового приміщення, зокрема користується кімнатою, площею 9,3 кв. м.
25 жовтня 2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір піднайму частини спірної квартири, площею 14,4 кв. м, без зазначення строку його дії. Підписи сторін договору засвідчені житлово-експлуатаційною організацією (а.с. 12 ). 
У вказаному договорі піднайму сторони погодили, що зберігають за собою право розірвати договір за ініціативою кожної із сторін, з необхідністю попередження про це іншу сторону за 1 місяць.
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
За змістом статей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.
Наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням, незалежно від пред'явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, реєстрацію шлюбу, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
Відповідно до статті 214 ЦПК України, у редакції чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги; заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, у порушення статті 11 ЦПК України, у редакції чинній на момент розгляду справи, вирішив спір, пославшись лише на те, що позивач передчасно звернувся до суду із даним позовом, до моменту спливу тримісячного строку, визначеного статтею 97 ЖК Української РСР, при цьому судом залишено поза увагою, що сторонами договору піднайму визначено та погоджено термін попередження про розірвання договору піднайму в один місяць. Крім того, на момент вирішення спору апеляційним судом, минуло більше, ніж три місяці з моменту отримання відповідачем вимоги позивача про розірвання договору піднайму.
Апеляційним судом фактично не вирішено спір по суті заявлених позовних вимог. У порушення статей 60, 212 ЦПК України, у редакції, яка була чинною на момент розгляду справи, апеляційним судом не досліджено належним чином докази, надані позивачем на підтвердження заявлених позовних вимог. Зокрема, суд апеляційної інстанції не надав оцінки тим обставинам, що відповідач після розірвання шлюбу з позивачем уклала у 2015 році шлюб з іншим чоловіком, під час перебування в якому народила доньку  ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідачі проживають в квартирі АДРЕСА_6, ОСОБА_4 має у власності Ѕ частину квартири АДРЕСА_5. 
Апеляційним судом неповно оцінені докази і не встановлені обставини, які мають істотне значення для вирішення даної справи, які суд апеляційної інстанції мав встановити, враховуючи і те, що ОСОБА_4, визнавши позов в суді першої інстанції, подала апеляційну скаргу, заперечуючи встановлені судом першої інстанції обставини.
Враховуючи вищеперелічені порушення, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню на підставі пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд.
При новому розгляді справи суду необхідно вирішити спір з підстав, заявлених у позовній заяві, об'єктивно дослідити докази, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення апеляційного суду Сумської області від 13 вересня 2016 року скасувати.
Справу направити на новий розгляд до апеляційного суду Сумської області.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді | О. В. Білоконь
| Є. В. Синельников
| С. Ф. Хопта
| Ю. В. Черняк