Постанова
Іменем України
 
28 березня 2018 року
місто Київ
 
справа № 135/1592/15-ц
провадження № 61-4672св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області у складі головуючого судді Волошиної Т. В. від 11 травня 2016 року, додаткове рішення Ладижинського міського суду Вінницької області у складі головуючого судді Волошиної Т. В. від 13 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Денишенко Т. О., Медяного В. М., Іващука В. А. від 08 вересня 2016 року,
ВСТАНОВИВ:
У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАШ АВТО» (далі - ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО») про захист прав споживачів, просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 25 вересня 2015 року, а також стягнути з ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» на свою користь грошові кошти у розмірі 120 000, 00 грн.
Позивач на обґрунтування заявлених вимог навів такі доводи: 25 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» укладено договір фінансового лізингу № 000220. Укладенню оспорюваного договору, за твердженнями позивача, передувала сплата ним грошових коштів на користь відповідача у розмірі 120 000, 00 грн за придбання автомобіля «Hyundai Santa Fe», 2013 року випуску, повна вартість якого складала 310 000, 00 грн. У той час, у договорі лізингу від 25 вересня 2015 року № 000220 вартість автомобіля зазначена у розмірі 800 000, 00 грн. Менеджер відповідача на запитання ОСОБА_3 пояснила, що транспортний засіб буде проданий за ціною 310 000, 00 грн, тому позивач підписав договір як формальний. Через 10 днів ОСОБА_3 зателефонував до головного офісу відповідача з питанням про передачу йому предмета лізингу, однак отримав відповідь, що транспортний засіб буде передано після сплати його вартості, що визначена у договорі. Отримавши роз'яснення спеціаліста у галузі права, позивач дізнався, що ним сплачено 120 000, 00 грн в якості адміністративного платежу, який не повертається при розірванні договору. Вважаючи договір таким, що не відповідає вимогам закону, є несправедливим, а підприємницька діяльність відповідача є нечесною, позивач, керуючись статтями 42, 55 Конституції України, статтями 1, 4, 18, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», статтями 3, 184, 203, 215, 236, 549, 627, 628, 806, 807 ЦК України, статтями 1, 3, 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» звернувся до суду з цим позовом.
Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 11 травня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Судом визнано недійсним договір фінансового лізингу від 25 вересня 2015 року № 000220, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО», стягнуто з TOB «ЛК «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_3 сплачений адміністративний платіж в сумі 120 000, 00 грн, а також стягнуто з TOB «ЛК «ВАШ АВТО» на користь держави судовий збір в сумі 1 200, 00 грн.
Додатковим рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 13 липня 2016 року стягнуто з TOB «ЛК «ВАШ АВТО» на користь держави судовий збір за подання позовної заяви немайнового характеру у розмірі 487, 20 грн.
Суд першої інстанції у своїх висновках виходив з того, що відповідачем здійснювалася нечесна підприємницька практика під час укладення оспорюваного правочину. Оспорюваний договір не відповідає законодавству про фінансовий лізинг, нормам ЦК України, до нього включено положення, які порушують права споживача, що є окремою підставою для недійсності договору. Зокрема, договір фінансового лізингу не містить обов'язкових істотних його умов - не містить відомостей щодо індивідуальних ознак автомобіля, що вирізняють такий транспортний засіб з-поміж інших однорідних авто. Додатково судом першої інстанції встановлено, що оспорюваний договір не відповідає вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг» щодо платежів, які повинен здійснити лізингоодержувач на користь лізингодавця. На момент укладення оспорюваного договору лізингу відповідач не мав статусу фінансової установи та не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, при цьому договір лізингу нотаріально не посвідчений, як того вимагають правила статті 799 ЦК України. Враховуючи, що позовні вимоги пред'явлені позивачем носили майновий та немайновий характер, судом першої інстанції стягнуто судовий збір за обидві позовні вимоги відповідно до ставок судового збору.
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 08 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV) (далі - ЦПК 2004 року) щодо його законності та обґрунтованості. Обґрунтування рішення суду першої інстанції узгоджуються з правовими висновками, зробленими Верховним Судом України у постановах від 11 травня 2016 року у справі №6-3020цс15, від 08 червня 2016 року у справі №330цс16.
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» просило скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, а також ухвалу апеляційного суду, постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
За твердженнями заявника судами попередніх інстанцій не дотримано вимог статей 213 та 214 ЦПК України 2004 року. Зокрема, судами не досліджено порядок укладення договору, не було враховано, що між сторонами укладено цивільно-правовий договір з дотриманням усіх вимог цивільного законодавства, сторони досягли згоди за всіма істотними умовами правочину та взяли на себе певні зобов'язання. Судами попередніх інстанцій, на переконання заявника, не мотивовано міру визнання договору недійсним в цілому на підставі визнання окремих його частин недійсними. Судами належним чином не обґрунтовано необхідність нотаріального посвідчення договору, а також не досліджено та не враховано, що відсутній правовий механізм отримання відповідачем ліцензії.
Неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, за твердженнями заявника, полягає у незастосуванні судами першої та апеляційної інстанцій Закону України «Про фінансовий лізинг» у системному зв'язку із Законом України «Про захист прав споживачів». З огляду на особливість правової природи договору непрямого лізингу, який укладений між сторонами, предмет договору визначено, погоджено лізингоодержувачем та лізингодавцем, а індивідуальні відомості товару повинні бути зазначені у акті приймання-передачі, оскільки на момент укладення оспорюваного правочину предмет лізингу лізингодавцем придбаний ще не був. Заявник також не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що адміністративний платіж виходить за межі лізингових платежів, оскільки законодавцем у статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» зазначено невичерпний перелік лізингових платежів, які можуть бути визначені у договорі.
ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» не погоджується з тим, що ним здійснювалась нечесна підприємницька практика, внаслідок якої ОСОБА_3 введено в оману, оскільки заявником не повідомлено позивачу жодної обставини, яка б не відповідала дійсності. Підписавши договір та додатки до нього, лізингоодержувач підтвердив свою обізнаність з умовами договору та висловив свою згоду з цими умовами.
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, зводяться до переоцінки доказів. Підписання позивачем кожної сторінки договору не свідчить про відсутність порушення відповідачем вимог закону, оскільки відповідність або невідповідність договору законодавству, як спеціальному, так і про захист прав споживачів, лежить поза межами волевиявлення сторін. ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» не спростовано, що сторонам не досягнуто згоди щодо предмета лізингу у обсягах, що визначені законом, та його ціни, зокрема не підписано додаток 3 - графік покриття витрат та виплати лізингових платежів, який є невід'ємною частиною оспорюваного договору. Як зазначає позивач, заявником не наведено достатніх аргументів на спростування висновків судів попередніх інстанцій щодо несправедливих умов договору, при цьому недійсність договорів фінансового лізингу у зв'язку з наявністю у них несправедливих умов чітко встановлено у обов'язкових до застосування правових висновках Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 11 травня 2016 року у справі № 6-3020цс16, від 08 червня 2016 року у справі №6-330цс16. Доводи заявника, що адміністративний платіж входить до лізингових платежів не спростовує висновків судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки визначення адміністративного платежу, яке міститься в оспорюваному договорі, не відповідає за змістом визначенню лізингового платежу, визначеного законодавством.
Твердження, що право на розірвання договору лізингу передбачено лише Законом України «Про фінансовий лізинг» є неспроможним, так як право на розірвання договору надається лізингоодержувачу не лише договором чи Законом України «Про фінансовий лізинг», а й загальними нормами цивільного законодавства, у тому числі про захист прав споживачів. При цьому, штраф за розірвання договору законодавством України не передбачено.
Додатково позивачем зазначено, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на правовому висновку Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, у якому визначено три окремих підстави недійсності договору лізингу, серед яких: несправедливі умови договору відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»; укладення договорів за відсутності у лізингодавця ліцензії на здійснення фінансових послуг та відсутність нотаріального посвідчення договору.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 грудня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження, ухвалою від 26 квітня 2017 року цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» про визнання недійсним договору лізингу та стягнення грошових коштів призначено до судового розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України 2017 року) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 31 січня 2018 року.
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до якої рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» та ОСОБА_3 25 вересня 2015 року уклали договір фінансового лізингу № 002220, за умовами пункту 1.3 якого товариство зобов'язувалося придбати у власність предмет лізингу, а саме: автомобіль «Hyundai Santa Fe» та передати на умовах лізингу у користування ОСОБА_3 майно, предмет лізингу, на строк та на умовах, передбачених цим договором, а позивач зобов'язувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. У пункті 1.1 договору зазначено, що предметом лізингу є автомобіль марки/моделі «Hyundai Santa Fe», комплектація/модифікація - Drive, об'єм/тип двигуна - 2.2л/диз., тип MEX - мех., привід - повний.
На виконання договору ОСОБА_3 на рахунок товариства сплатив 25 вересня 2015 року суму в розмірі 120 000, 00 грн, зазначивши призначення платежу: адміністративний платіж згідно з договором фінансового лізингу № 000220.
Після сплати позивачем зазначеної суми, він з'ясував, що зазначений платіж є адміністративним платежем, тобто винагородою лізингодавцеві за здійснення заходів, пов'язаних з підготовкою документів для укладення договору. Відповідно до пункту 1.7, 4.1. договору автомобіль може бути переданий йому протягом строку не більше 120 робочих днів і лише після сплати авансового платежу в розмірі 50% предмета лізингу, комісії за передачу автомобіля.
Згідно з пунктом 1.3 договору фінансового лізингу лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу, зазначений у пункті 1.1 договору та специфікації, що є додатком 2 до договору, у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором.
Судом першої інстанції допитано свідка ОСОБА_4, який зазначив, що був присутній під час укладення оспорюваного договору та підтверджує обставини, викладені в позовній заяві.
Оцінюючи оскаржувані судові рішення на відповідність вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд виходить з того, що правовідносини, які виникають у зв'язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів».
Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Згідно з частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору та правила статті 628 ЦК України.
За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «ЛК «ВАШ АВТО» здійснювалась нечесна підприємницька практика без отримання ліцензії на здійснення фінансових послуг, умови оспорюваного договору є несправедливими, у договорі відсутні відомості про індивідуальні ознаки предмету лізингу, включено платежі, які не є за природою лізинговими, договір нотаріально не посвідчений як того вимагає стаття 799 ЦК України.
З такими висновками погодився і суд апеляційної інстанції.
Верховним Судом з'ясовано, що судами першої та апеляційної інстанцій не надано належної правової оцінки тому факту, що оспорюваний договір є юридично нікчемним в цілому в силу порушення імперативних вимог щодо його обов'язкового нотаріального посвідчення. Зазначений договір є змішаним договором, який поєднує в собі, в тому числі ознаки договору найму транспортного засобу.
Під час ухвалення рішення Верховний Суд керувався положенням частини другої статті 215 ЦК України, в якій встановлено виняток із загального правила статті 11 ЦПК України 2004 року щодо розгляду справ судом в межах заявлених особами вимог. Визнання зазначеного договору судом недійсним відповідно до наведеного правила не вимагається у зв'язку з встановленням його нікчемності безпосередньо законом. При цьому, суд також застосовує за власною ініціативою наслідки недійсності нікчемного договору, що врегульовано частиною п'ятою статті 216 ЦК України.
Отже, оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов'язань, що в ньому закріплені.
Задовольняючи позовну вимогу про визнання недійсним договору з підстав нечесної підприємницької практики та несправедливих умов, а також відсутності нотаріального посвідчення оспорюваного договору, суд першої інстанції не застосував наслідки нікчемності правочину, а суд апеляційної інстанції не усунув таких недоліків.
В оцінці доводів та заперечень сторін Верховний Суд вважав обов'язковим дотриматися правового висновку, сформульованого Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16 щодо обґрунтованості застосування до спірних правовідносин норми статті 799 ЦК України, яка підлягає застосуванню, не надавши оцінки відсутності нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні частини першої статті 220 цього Кодексу. Верховним Судом не встановлено підстав відступити від зазначеного правового висновку, який визнає обов'язковим у цій справі.
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Зважаючи на наведене, доводи заявника на обґрунтування касаційної скарги та заперечення позивача на її спростування, за висновком Верховного Суду, не мають правового значення для правильного вирішення спору, оскільки такі аргументи втрачають правовий сенс за встановлених судами обставин нікчемності підписаного сторонами договору в цілому та застосування Верховним Судом наслідків недійсності нікчемного правочину до спірних правовідносин.
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З огляду на наведене, Верховний Суд зробив висновок про необхідність скасування рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 11 травня 2016 року ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 08 вересня 2016 року в частині визнання недійсним договору лізингу із застосуванням наслідків недійсності нікчемного правочину, реституції, та поверненням сторін у попереднє становище, а також зміни правових підстав стягнення адміністративного платежу у розмірі 120 000, 00 грн.
Верховний Суд зробив висновок про скасування додаткового судового рішення у справі у зв'язку із скасуванням рішення суду першої інстанцій в частині позовних вимог немайнового характеру відповідно до правил частини шостої статті 141 ЦПК України. 
За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30 грудня 2016 року зупинене виконання рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 11 травня 2016 року, додаткового рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 13 липня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 08 вересня 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі.
Зробивши висновок про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, постановлених у справі в частині визнання недійсним договору лізингу та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, реституції, з поверненням сторін у попереднє становище, Верховний Суд, керуючись частиною третьою статті 436 ЦПК України, поновлює їх виконання в частині стягнень грошових коштів у розмірі 120 000, 00 грн, що залишено без змін.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» задовольнити частково.
Скасувати рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 11 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 08 вересня 2016 року в частині визнання недійсним договору лізингу від 25 вересня 2015 року № 0002200, ухвалити в цій частині нове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання недійсним договору лізингу - відмовити.
Змінити мотивувальні частини рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 11 травня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 08 вересня 2016 року щодо визначення правових підстав стягнення адміністративного платежу у розмірі 120 000, 00 грн шляхом застосування наслідків нікчемного правочину.
В іншій частині рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 11 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 08 вересня 2016 року залишити без змін.
Додаткове рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 13 липня 2016 року скасувати.
Поновити виконання рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 11 травня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 08 вересня 2016 року в частині стягнення сплачених за договором лізингу від 25 вересня 2015 року №000220 грошових коштів у розмірі 120 000, 00 грн, що зупинене до завершення касаційного провадження у цій справі.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   В. А. Стрільчук
 
Судді                                                                                                С. О. Карпенко
 
                                                                                                          С. О. Погрібний
 
                                                                                                          О. В. Ступак
 
                                                                                                          Г. І. Усик