Постанова
Іменем України 
20 березня 2018 року
м. Київ
справа № 423/519/15-к
провадження № 51-871км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                             ОСОБА_1 ,
суддів                                                                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю
секретаря судового засідання              ОСОБА_4 ,
прокурорів                                                  ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
                                                                     
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Попаснянського районного суду Луганської області 
від 06 червня 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Луганської області 
від 18 листопада 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22014130000000428, за обвинуваченням 
 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого у цьому АДРЕСА_2 , такого, що не має судимості,  
 
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 260 та ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (ділі – КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини  
Вироком Попаснянського районного суду Луганської області 
від 06 червня 2016 року ОСОБА_7 виправдано: за ч. 1 ст. 260 КК за відсутністю в його діях складу злочину; за ч. 1 ст. 263 КК за недоведеністю вини. 
ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що брав участь у діяльності не передбаченого законами України воєнізованого формування за таких обставин.
У липні 2014 року ОСОБА_7 , виконуючи домовленості з 
ОСОБА_8 , членом не передбаченого законами України воєнізованого формування, що діяло на території м. Попасни Луганської області, власноруч наносив на адміністративну мапу м. Попасни, а також м. Артемівська Донецької області місця розташування українських блокпостів, військових і військової техніки Збройних Сил України, що дислоковані в зазначених районах. 
Крім того, ОСОБА_7 25, 26 та 29 листопада 2014 року на виконання домовленості з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , членами не передбаченого законами України воєнізованого формування, використовуючи мобільний телефон, інформував останніх про розташування та маршрути пересування військових і військової техніки Збройних Сил України, що дислоковані в районі АДРЕСА_1 , а також після здійснення артилерійських обстрілів з боку незаконних воєнізованих формувань інформував про результати обстрілів позицій українських військовослужбовців, які базуються в районі м. Попасни, здійснюючи таким чином коригування вогню артилерії та БМ-21 «Град».
Також ОСОБА_7 обвинувачувався у придбанні та зберіганні бойових припасів (набоїв калібру 7,62 у кількості 73 шт) без передбаченого законом дозволу, які було вилучено під час огляду 03 грудня 2014 року місця проживання ОСОБА_7 ( АДРЕСА_1 ).
Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 18 листопада 
2016 року вирок щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.
 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
  
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_7 судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що судові інстанції дійшли передчасного висновку про виправдання ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих злочинів. Зокрема, висновки судових інстанцій щодо характеру розмов ОСОБА_7 є суб`єктивними, односторонніми та необґрунтованими, оскільки останній надавав конкретну інформацію про дислокацію, кількість, види озброєння підрозділів сил АТО, місця влучання снарядів та іншу інформацію, яка могла нашкодити підрозділам ЗСУ; висновки про те, що ОСОБА_7 підтримував відносини з учасниками незаконних воєнізованих формувань виключно з метою отримання розвідувальної інформації, є помилковими; розбіжність у загальній кількості вилучених патронів не є підставою для сумнівів у наявності в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК (не виключає факту зберігання), а також, суд першої інстанції детально не дослідив питання кількості набоїв, вилучених під час обшуку, чим допустив неповноту судового розгляду. Прокурор також посилається на відсутність аудіозапису судового засідання від 02 жовтня
2015 року о 09:00 та погану в цілому якість технічного запису судового процесу. Крім того, вказує на порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_7 з огляду на те, що 12 листопада 2015 року та 18 січня 2016 року в судовому засіданні по обвинуваченню ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 258-3 КК за відсутністю захисників розглянуто питання про проведення процесуальних дій, а 06 травня 2016 року за відсутністю захисників йому вручено обвинувальний акт зі зміненим обвинуваченням. Стверджує, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), оскільки суд апеляційної інстанції на зазначені порушення уваги не звернув, не надав належної оцінки доводам апеляції прокурора, фактично продублювавши вирок. 
Прокурор ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Прокурор ОСОБА_5 вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню та просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
            
Мотиви суду         
 
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 
Ухвала апеляційного суду – це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку. Отже, ухвала апеляційного суду має відповідати вимогам ст. 370 КПК. 
Крім того, відповідно до вимог ст. 419 КПК в ухвалі суду апеляційної інстанції, зокрема, має бути зазначено та проаналізовано всі доводи апеляції, на кожен з яких надано вичерпну відповідь та наведено детальні мотиви прийнятого рішення. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду зазначаються підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Проте, переглядаючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 за апеляційною скаргою прокурора, апеляційний суд зазначених вимог закону не дотримався. 
Так, прокурор в апеляційній скарзі порушував питання про скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. При цьому прокурор посилався на невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, про що наводив в апеляційній скарзі відповідні доводи, зокрема, щодо оцінки місцевим судом аудіозаписів розмов ОСОБА_7 з членами незаконних воєнізованих формувань, підтримання ОСОБА_7 з ними відносин (в частині обвинувачення за ч. 1 ст. 260 КК), безпідставного виправдання за недоведеністю вини за ч. 1 ст. 263 КК. 
Разом із тим, залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, апеляційний суд послався на ті ж доводи, підстави та висновки, що й місцевий суд, фактично продублювавши вирок. Між тим апеляційному суду належало ретельно перевірити висновки суду першої інстанції, перш ніж погоджуватися з ними, і навести власні переконливі мотиви їх обгрунтованості або необгрунтованості, чого він не зробив. 
Колегія суддів звертає увагу, що апеляційний суд фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Статтею 23 КК передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.
У контексті цієї справи у частині, що стосується обвинувачення 
ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 260 КК, суд апеляційної інстанції мав дати належну оцінку таким обставинам: 
-                     чи давав ОСОБА_7 згоду на участь у діяльності не передбаченого законом воєнизованого формування шляхом здійснення збору та передачі інформації про розташування та маршрути пересування військових і військової техніки Збройних Сил України, про результати обстрілів позицій українських військовослужбовців з метою коригування вогню артилерії; 
-                     чи брав він участь у діяльності не передбаченого законом воєнизованого формування, здійснюючи вказані вище дії; 
-                     чи містила інформація, яку ОСОБА_7 надавав членам не передбаченого законом воєнизованого формування, дані  про розташування та маршрути пересування військових і військової техніки Збройних Сил України, про результати обстрілів позицій українських військовослужбовців з метою коригування вогню артилерії та БМ-21 «Град».
Щодо обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК, суд апеляційної інстанції мав дати належну оцінку тому, що згідно з даними протоколу огляду місця події, показаннями свідка ОСОБА_11 та висновком експерта в будинку ОСОБА_7 було вилучено бойові припаси. При цьому з показань свідка ОСОБА_12 та експерта ОСОБА_13 видно, що з моменту вилучення бойових припасів у ОСОБА_7 до експертизи вони зберігалися в приміщенні СВ УСБУ в Луганській області, пломбування було не пошкоджено.  На експертизу були доставлені в опломбованому вигляді, слідів порушення пломбування речових доказів не було. Під час огляду речових доказів у судовому засіданні учасники судового розгляду претензій до їх пломбування не висловлювали. Розбіжності у кількості вилучених патронів експерт пояснив технічною помилкою.
За таких обставин висновок місцевого суду щодо неможливості усунення сумніву про те, що інкриміновані ОСОБА_7 бойові припаси було виявлено саме в будинку останнього, а не з`явилися серед речових доказів пізніше, за обставин цієї справи мав бути належним чином перевірений судом апеляційної інстанції.  
Підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що  порушення апеляційним судом вимог статей 370, 419, 23 КПК перешкодило суду ухвалити законне та вмотивоване рішення, а тому ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, відповідно касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.
Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати зазначене, ретельно перевірити наведені в апеляційній скарзі доводи прокурора та прийняти рішення, яке буде відповідати вимогам статей 370, 419 КПК.
Керуючись п. 4 параграфу 3 «Перехідні положення» розділу 4  Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
 
ухвалив:
 
         Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 18 листопада 2016 року щодо ОСОБА_7   скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.  
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1                                            ОСОБА_2                                    ОСОБА_3