Постанова
Іменем України
 
23 квітня 2018 року
м. Київ
 
справа № 405/6504/15
провадження № 61-6283св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
ПогрібногоС. О., Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_4,
відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Кіровоградська міська рада, Комунальне підприємство «Правник»,
третя особа: Обласне комунальне підприємство «Кіровоградське обласне об'єднане Бюро технічної інвентаризації»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_9 на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 жовтня 2016 року у складі суддів: Суржика М. М., Потапенка В. І., Чорнобривець О. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до            ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Кіровоградської міської ради, Комунального підприємства «Правник», третя особа - Обласне комунальне підприємство «Кіровоградське обласне об'єднане Бюро технічної інвентаризації», про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, скасування правовстановлюючих документів на житло, визнання права користування житлом, зобов'язання виділити недодану житлову площу.
 
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до розпорядження керівника органу приватизації Кіровоградської міської ради від 13 лютого 2009 року № 48219                    було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, власниками якої в рівних частках є ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які під час подання заяви про передачу в приватну власність зазначеної квартири не заявили про те, що позивач тимчасово відсутній та має право на приватизацію              своєї частини квартири, оскільки на час приватизації квартири, а саме: з 28 лютого 1994 року по 28 лютого 2009 року він перебував в місцях позбавлення волі.                           У вказаній квартирі, як зазначив позивач, він проживав також до взяття його під варту, а саме з 20 січня 1990 року по 28 лютого 1994 року.
 
Рішенням Леніського районного суду м. Кіровограда від 05 липня 2016 року позов  ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано недійсним розпорядження керівника органу приватизації Кіровоградської міської ради від 13 лютого 2009 року за                        № 48219. Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 13 лютого 2009 року, видане Кіровоградською міською радою, згідно з розпорядженням                      № 48219, на квартиру АДРЕСА_2, що належить на праві власності ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, в рівних частках. Визнано за ОСОБА_6 право користування квартирою АДРЕСА_1. Скасовано у державному реєстрі реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2, за ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, внесеного державним реєстратором обласного Комунального підприємства «Кіровоградське обласне об'єднане Бюро технічної інвентаризації», - реєстраційний номер 26545264, номер витягу 22272796 від 25 травня 2009 року. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач, як до засудження так і після звільнення з місць позбавлення волі та до теперішнього часу проживає у АДРЕСА_1. При здійсненні приватизації указаної квартири відповідачами не враховано факт проживання позивача у даному об'єкті нерухомості, що потягло за собою порушення прав останнього на житло та власність. 
Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 задоволено, рішення Леніського районного суду м. Кіровограда від 05 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.
 
Рішення апеляційного суду обґрунтовано тим, що оскільки ордер № 17 на квартиру                 АДРЕСА_2 виданий ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_8 і позивач у ньому не значиться та не зареєстрований у даному житловому приміщенні, то він не може бути визнаний наймачем квартири в розумінні статті 71 ЖК УРСР, а відповідно на нього не розповсюджуються положення статті 73 ЖК УРСР.
 
У жовтні 2016 року ОСОБА_6 та його представник ОСОБА_9 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційні скарги на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 жовтня 2016 року, у яких заявники, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять скасувати указане рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційні скарги мотивовані тим, що на підставі рішення Ленінської районної ради народних депутатів м. Кіровограда від 19 лютого 1986 року № 76 позивач отримав право на проживання у АДРЕСА_1 і свою частку в цій квартирі; ордер на службове приміщення № 17, виданий на основі рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради народних депутатів від  18 липня 1990  року № 389 є неналежним доказом у справі, оскільки поданий на стадії апеляційного розгляду без обґрунтування причини неподання такого доказу до суду першої інстанції; позивач дійсно був зареєстрований у АДРЕСА_3, але постійно проживав у АДРЕСА_1; рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради народних депутатів від 18 липня 1990  року № 389 та ордер від 25 липня 1990 року № 17 є незаконними.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
28 грудня 2016 року, 10 січня 2017 року, 19 січня 2017 року від ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційні скарги ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_9, в яких заявники просять відхилити вказані касаційні скарги та залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на те, що касаційні скарги є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, оскільки їх доводи фактично зводиться до переоцінки доказів.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду вказану цивільну справу. 
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з огляду на наступне. 
 
Судами попередніх інстанцій встановлено та вбачається із матеріалів справи, що рішенням Ленінської районної ради народних депутатів від 19 лютого 1986 року № 76 «Про надання квартир громадянам району» погоджено спільне рішення адміністрацій та профкомів підприємств і організацій району про надання квартир громадянам, згідно додатків 1 та 2 - списку на надання житлової площі громадянам району, серед яких, ОСОБА_5, прибиральниці ЖЄI-I, та її багатодітній сім'ї, до складу якої входять: ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_13, ОСОБА_13, надана житлова площа за адресою:                         АДРЕСА_1 
 
Рішенням виконавчого комітету Кіровоградської міської ради народних депутатів Кіровоградської області від 18 липня 1990 року № 389 «Про часткову зміну рішень Ленінського райвиконкому від 19 лютого 1986 року № 76 та від 18 червня 1986 року № 288 про надання квартир громадянам ОСОБА_14, ОСОБА_16.»  встановлено, що син ОСОБА_5, громадянин ОСОБА_6, та друга дочка громадянка ОСОБА_11 в надану їх матері службову квартиру АДРЕСА_2, житловою площею 48,36 кв. м не вселялись, а проживають і прописані на житловій площі бувшого чоловіка (їх батька) за адресою: АДРЕСА_3, де забезпечені житлом по середній нормі, ухвалено виключити їх із складу сім'ї матері; рахувати склад сім'ї громадянки ОСОБА_14 із 5 осіб: дочка - ОСОБА_11, син - ОСОБА_7, син -  ОСОБА_8,  син - ОСОБА_6
 
На підставі рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради народних депутатів Кіровоградської області від 18 липня 1990 року № 389, 25 липня 1990 року  ОСОБА_5 видано ордер № 17 на службове житлове приміщення -              квартиру АДРЕСА_4 з сім'єю із 5 чоловік, а саме: дочкою - ОСОБА_11, сином - ОСОБА_6, сином -                   ОСОБА_8,  сином - ОСОБА_7
 
Згідно з розпорядженням № 48219 органу приватизації Кіровоградської міської ради від 13 лютого 2009 року видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2, відповідно до якого зазначена квартира належить на праві власності в рівних частках ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8.
Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від                       25 березня 2009 року, право власності на зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_5.
 
З довідки начальника Комунального підприємства «Житлово-комунальна організація  № 2 Кіровоградської міської ради» вбачається, що у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8.
 
Згідно з частиною першою статті 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, сільської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
 
Відповідно до частини першої та другої статті 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі   ордера   на жиле   приміщення   між   наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.
 
Згідно з пунктом 7 частини третьої статті 71 ЖК УРСР жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців, зокрема у випадку взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі  (їх частині) залишилися проживати інші члени сім'ї.
 
Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), кімнат у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; передача займаних квартир (будинків, кімнат у гуртожитках) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, кімнаті у гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку, кімнати у гуртожитку)(пункт 2 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212, 303 ЦПК України 2004 року, правильно виходив із того, що оскільки ордер № 17 на квартиру АДРЕСА_2 виданий ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_8 і позивач у ньому не значиться та не зареєстрований у даному житловому приміщенні, то він не може бути визнаний наймачем квартири в розумінні статті 71 ЖК УРСР, а відповідно на нього не розповсюджуються положення статті 73 ЖК УРСР.
 
Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
 
Посилання заявників у касаційних скаргах на те, що на підставі рішення Ленінської районної ради народних депутатів м. Кіровограда від 19 лютого 1986 року № 76 позивач  отримав право на проживання у АДРЕСА_1 і на свою частку в цій квартирі, не заслуговують на увагу суду, оскільки, як встановлено судами попередніх інстанцій, рішенням виконавчого комітету Кіровоградської міської ради народних депутатів від 18 липня 1990  року               № 389 його виключено зі складу сім'ї  наймача ОСОБА_5, та як він проживав та був зареєстрований за іншою адресою (у квартирі АДРЕСА_5), а у спірну квартиру не вселявся.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_6 про те, що він постійно проживав у АДРЕСА_1 спростовується встановленим у справі обставинами.
 
Посилання ОСОБА_6 в касаційній скарзі на незаконність рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради народних депутатів від 18 липня 1990  року № 389 та ордера від 25 липня 1990 року № 17 є безпідставними, оскільки вказані документи у встановленому законом порядку не скасовані.
 
Доводи касаційних скарг ОСОБА_6 та його  представника ОСОБА_9 про те, що ордер на службове приміщення № 17, виданий на основі рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради народних депутатів від 18 липня 1990  року                  № 389 є неналежним доказом у справі, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.
 
Інші наведені в касаційних скаргах доводи не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню.
 
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_9 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 жовтня 2016 року залишити без змін. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: | О. В. Ступак
| С. О. Погрібний     Г. І. Усик