Постанова
Іменем України
 
21 березня 2018 року
місто Київ
 
справа № 243/2748/16-ц
провадження № 61-11510св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідач - Слов'янський психоневрологічний інтернат,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області у складі головуючого судді Ільяшевич О. В. від 28 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області у складі колегії суддів: Новікової Г. В., Санікової О. С., Кануріної О. Д. від 15 лютого 2017 року,
В С Т А Н О В И В :
У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Слов'янського психоневрологічного інтернату, вимоги якого протягом розгляду справи уточнила: просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 листопада 2011 року до 01 квітня 2016 року у розмірі 71 471, 27 грн без урахування податку та інших обов'язкових платежів у зв'язку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі.
Позивач на обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що перебувала із Слов'янським психоневрологічним інтернатом у трудових відносинах з 21 серпня 1991 року до 09 грудня 2010 року. Наказом Слов'янського психоневрологічного інтернату від 09 грудня 2010 року № 120-к ОСОБА_3 звільнена з посади завідувача господарством; рішенням Апеляційного суду Донецької області від 22 липня 2011 року, постановленим у іншій справі, її поновлено на роботі на посаді завідувача господарством з 10 грудня 2010 року; це судове рішення виконане належним чином не було.
Факт невиконання судового рішення про поновлення її на роботі станом на 15 листопада 2011 року і відсутності у штатному розписі відповідача посади завідувача господарством встановлено рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 28 грудня 2011 року. До цього часу посада завідувача господарством у штатному розписі Слов'янського психоневрологічного інтернату відсутня, що унеможливлює виконання рішення Апеляційного суду Донецької області від 22 липня 2011 року.
Позивач, посилаючись на викладене із застосуванням до спірних правовідносин правила статті 236 КЗпП України, просила задовольнити її позовні вимоги повністю.
Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 28 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції свої висновки обґрунтовував тим, що рішення про поновлення ОСОБА_3 на роботі належним чином виконано, оскільки відповідачем видано наказ про поновлення її на роботі з одночасним скасуванням наказу про звільнення, її допущено до виконання трудових обов'язків. З огляду на це суд зробив висновок про відсутність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з належним виконанням рішення суду. Також у рішенні зазначено, що згідно з рішеннями Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 28 грудня 2011 року, 11 червня 2012 року та 12 червня 2012 року з відповідача на користь ОСОБА_3 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у зв'язку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі за період з 25 липня 2011 року до 13 березня 2012 року.
Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 15 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції обґрунтовувалася тим, що судом першої інстанції під час розгляду справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. Суд зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.
ОСОБА_3 23 березня 2017 року подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга ОСОБА_3 обґрунтовується доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема зазначено, що сам факт видання відповідного наказу або розпорядження уповноваженого власником органу, який прийняв незаконне рішення про звільнення, з формулюванням розпорядчого рішення відповідно до резолютивної частини судового рішення, що набрало законної сили, не поновлює порушених трудових прав, оскільки резолютивна частина судового рішення не містить переліку всіх необхідних дій боржника у виконавчому провадженні, що мають бути вчиненні на виконання судового рішення, а містить лише правовий результат про поновлення порушених прав. 
За таких обставин статті 75, 76 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону України від 01 січня 2012 року, як і статті 63, 65 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону України від 02 червня 2016 року, не відповідають змісту статей 55, 129-1 Конституції України та відповідним рішенням Конституційного Суду України, й не можуть застосовуватися під час вирішення питання про поновлення строку пред'явлення до виконання виконавчого листа, як підставу вважати, що рішення Апеляційного суду Донецької області від 22 липня 2011 року виконано повністю та належним чином.
Крім того, факт невиконання рішення Апеляційного суду Донецької області від 22 липня 2011 року про поновлення ОСОБА_3 на посаді встановлено постановою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 03 вересня 2012 року про скасування постанови слідчого Слов'янської міжрайонної прокуратури від 09 вересня 2011 року про відмову в порушенні кримінальної справи за фактом умисного невиконання рішення Апеляційного суду Донецької області від 22 липня 2011 року та постановою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 27 листопада 2012 року про скасування постанови слідчого Слов'янської міжрайонної прокуратури від 10 жовтня 2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи за фактом умисного невиконання рішення Апеляційного суду Донецької області від 22 липня 2011 року про поновлення ОСОБА_3 на посаді завідувача господарства Слов'янського психоневрологічного інтернату.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Слов'янського психоневрологічного інтернату про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження 28 лютого 2018 року передано до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 06 березня 2018 року справу за позовом ОСОБА_3 до Слов'янського психоневрологічного інтернату про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу призначено до судового розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII), що набрав чинності 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних рішень визначено в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV), відповідно до якої рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 перебувала у трудових відносинах із Слов'янським психоневрологічним інтернатом з 21 серпня 1991 року до 09 грудня 2010 року. На підставі наказу Слов'янського психоневрологічного інтернату від 09 грудня 2010 року № 120-к ОСОБА_3 звільнена з посади завідувача господарством, рішенням Апеляційного суду Донецької області від 22 липня 2011 року, постановленим у іншій справі, вона поновлена на роботі на цій посаді з 10 грудня 2010 року.
На виконання зазначеного рішення суду наказом Слов'янського психоневрологічного інтернату від 12 березня 2012 року № 21-к «Про поновлення на роботі» (зі змінами, внесеними наказом від 10 квітня 2012 року № 31-к) оскаржений наказ від 09 грудня 2010 року № 120-к про звільнення ОСОБА_3 скасовано, її поновлено з 10 грудня 2010 року на посаді завідувача господарством. З наказом її ознайомлено, а також ознайомлено із посадовою інструкцією, доручено бухгалтеру Слов'янського психоневрологічного інтернату здійснити виплату ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду; інспектору з кадрів Слов'янського психоневрологічного інтернату ОСОБА_4 доручено внести запис про поновлення на роботі в трудову книжку ОСОБА_3
У трудову книжку ОСОБА_3 під номером № 18 внесено запис про недійсність запису про її звільнення та про поновлення на попередній посаді завідувача господарства. У табелях обліку робочого часу за березень, квітень, травень, жовтень, листопад 2012 року стосовно ОСОБА_3 наявні відомості про відпрацьовані робочі дні як завідувач господарством з внесенням відомостей.
14 березня 2012 року державний виконавець Відділу державної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції постановив про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення Апеляційного суду Донецької області від 22 липня 2011 року у зв'язку з поновленням ОСОБА_3 на роботі.
За період невиконання рішення Апеляційного суду Донецької області від 22 липня 2011 року про поновлення ОСОБА_3 на посаді завідувача господарством із Слов'янського психоневрологічного інтернату на користь ОСОБА_3 стягнуто середній заробіток за період з 15 липня 2011 року до 13 березня 2012 року в сумі 9 294, 38 грн (4 381, 13 грн + 3 073, 33 грн + 1 830, 92 грн), що підтверджується рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 28 грудня 2011 року у справі № 2-2955-11, рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 11 червня 2012 року у справі № 2/544/578/2012, рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 12 червня 2012 року у справі № 2/0544/154/2012. Зазначені стягнуті судом суми перераховані відповідачем на банківський рахунок позивача, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. З моменту поновлення на роботі позивачу виплачувалася заробітна плата, її допущено до виконання покладених на неї трудових обов'язків.
У подальшому на підставі наказу Слов'янського психоневрологічного інтернату від 17 травня 2012 року № 48-к ОСОБА_3 звільнено з посади завідувача господарством з 21 травня 2012 року у зв'язку із скороченням чисельності працівників з виплатою компенсації за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку за період з 10 грудня 2010 року до 21 травня 2012 року. Цей наказ ОСОБА_3 нею оскаржено до суду, проте рішенням Апеляційного суду Донецької області від 26 листопада 2012 року їй відмовлено в поновленні на роботі на посаді завідувача господарством.
За результатами проведеної 17 березня 2016 року Головним управлінням держпраці у Донецькій області перевірки додержання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування Слов'янським психоневрологічним інтернатом встановлено, що рішення Апеляційного суду Донецької області від 22 липня 2011 року про поновлення на посаді ОСОБА_3 та відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу виконано належним чином, що підтверджується відповідним актом.
Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню (частина п'ята статті 235 КЗпП України).
Згідно із частиною п'ятою статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України.
Відповідно до пункту 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.
Аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов'язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов'язок полягає у тому, що роботодавець зобов'язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися.
Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 14 ЦПК України).
Згідно зі статтею 76 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час поновлення позивача на роботі) рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
У статті 236 КЗпП Українивстановлено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Враховуючи лексичне значення (тлумачення) поняття «затримка» як «зволікання», затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. У разі невиконання цього обов'язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.
Зазначена правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15. Підстав відступити від такого правового висновку щодо застосування норми права у подібних відносинах під час розгляду цієї справи Верховний Суд не встановив.
Отже, для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи застосовані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають істотне значення для її вирішення, дослідивши надані сторонами докази у сукупності, в тому числі показання свідків, зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із невиконанням рішення суду про поновлення на роботі, з огляду на те, що рішення Апеляційного суду Донецької області від 22 липня 2011 року про поновлення ОСОБА_3 на роботі на посаді завідувача господарством Слов'янського психоневрологічного інтернату виконано повністю, оскільки наказом Слов'янського психоневрологічного інтернату від 12 березня 2012 року № 21-к ОСОБА_3 поновлена на посаді завідувача господарством Слов'янського психоневрологічного інтернату та скасовано наказ від 09 грудня 2010 року № 120-к про звільнення ОСОБА_3 із зазначеної посади.
Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що фактичного поновлення на посаді не відбулося, оскільки її посада не була внесена до штатного розпису та їй не надавалися матеріальні цінності під звітність, було змінено посадову інструкцію, не заслуговують на увагу, з огляду на те, що з 14 березня 2012 року ОСОБА_3 було допущено до виконання її трудових обов'язків та надано робоче місце, вона отримувала заробітну плату, була ознайомлена за її підписом з посадовою інструкцією завідувача господарством, їй надавалися відпустки та відгули за її заявами, в яких вона зазначала займану нею посаду завідувача господарством, крім того відповідно до наказу від 17 травня 2012 року № 48-к про звільнення ОСОБА_3 у зв'язку із скороченням чисельності працівників їй виплачено усі нарахування при звільненні та компенсацію за невикористану щорічну основу оплачувану відпустку за період роботи з 10 грудня 2010 року до 21 травня 2012 року.
Згідно з виписками з особового рахунку ОСОБА_3 як завідувачу господарством за березень, квітень, травень, жовтень, листопад 2012 року нараховано заробітну плату за відпрацьовані дні. Із нарахованої заробітної плати відраховані суми єдиного внеску застрахованих осіб, що підтверджується відповідними відомостями.
Крім того, ОСОБА_3 не заперечувала того, що після видання наказу від 12 березня 2012 року № 21-к про поновлення її на посаді завідувача господарством Слов'янського психоневрологічного інтернату вона виконувала покладені на неї трудові обов'язки та отримувала заробітну плату.
Доводи позивача про те, що рішення суду про поновлення на посаді не виконане, оскільки поновлення на роботі та поновлення на посаді не є тотожними поняттями, а тому до виконання рішення про поновлення на посаді не можуть застосовуватися положення статті 76 Закону України «Про виконавче провадження», також не заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм чинного законодавства, в якому містяться посилання виключно про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. За загальним правилом, виконання трудових обов'язків відбувається працівником шляхом виконання певної роботи на визначеній роботодавцем посаді.
Питання запровадження до штатного розпису будь-якої посади, укладання договорів про повну матеріальну відповідальність та передача працівнику під звіт матеріальних цінностей належать до внутрішньогосподарської діяльності організації чи установи, входить у компетенцію такої організації й згідно з чинним законодавства не можуть вирішуватися судом.
Відповідно до акта перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування від № 05-23-3221/0006, з 17 березня 2016 року до 18 березня 2016 року Управлінням держпраці у Донецькій області проведено перевірку діяльності Слов'янського психоневрологічного інтернату, за результатами якої встановлено, що право вирішення питань про організаційну структуру, встановлення чисельності працівників та складання штатного розпису належать директору інтернату згідно з чинним законодавством.
Суд має виходити з того, що питання дотримання відповідачем вимог бюджетного законодавства виходить з межі повноважень суду під час розгляду цивільної справи, наведені доводи позивача, що на цьому ґрунтуються, отримали відповідну правову оцінку під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій. Отже, наявність чи відсутність посади у штатному розписі установи не може слугувати перешкодою для виконання рішення суду про поновлення працівника, незаконно звільненого із займаної посади.
Верховний Суд, встановивши, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають. Інші доводи скаржника спрямовані на зміну оцінки доказів, що здійснено судами попередніх інстанцій та перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції й не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 28 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 15 лютого 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     В. А. Стрільчук

Судді                                                                                                  С. О. Карпенко

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

                                                                                                            Г. І. Усик