Постанова
Іменем  України
 
21 лютого 2018 року
м. Київ
 
справа № 338/1879/15-ц
провадження № 61-1719 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
представник позивача - ОСОБА_5,
відповідач - ОСОБА_6,
представник відповідача - ОСОБА_7,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 24 травня 2016 року в складі судді Биківського Л. М. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2016 року в складі суддів: Пнівчука О. В., Мелінишин Г. П., Соколовського В. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про повернення боргу за договором позики.
Позовна заява мотивована тим, що згідно з договором позики грошових коштів від 28 травня 2014 року ОСОБА_4 позичив ОСОБА_6 400 тис. грн терміном до 1 червня 2017 року.
Згідно з розпискою від 29 серпня 2014 року відповідач змінила умови договору позики від 28 травня 2014 року, а саме: змінила пункт 3 договору позики щодо строку повернення, встановивши строк повернення боргу до 12 вересня 2014 року.
Позивач, посилаючись на те, що ОСОБА_8 у встановлений строк не повернула суму позики, просив стягнути з неї 400 тис. грн боргу, 103 945 грн 20 коп. процентів від суми позики, 229 494 грн 05 коп. інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання та 16 тис. грн - 3 % річних з простроченої суми.
Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 24 травня 2016 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 103 945 грн 20 коп. процентів за договором позики від 28 травня 2014 року з 29 серпня 2014 року до 31 грудня 2015 року та 1 030 грн 45 коп. судового збору. 
У решті позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що строк виконання боргового зобов'язання, обумовлений договором, не настав, отже, відсутні підстави для стягнення з відповідача суми боргу та коштів, які можуть нараховуватись за порушення грошового зобов'язання: індексу інфляції та 3 % річних.
 
Разом із тим позивач має право на стягнення з відповідача процентів з 29 серпня 2014 року до 31 грудня 2015 року. 
 
Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2016 року рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 24 травня 2016 року залишено без змін.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 правильність висновків суду не спростовують.
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 просить скасувати ухвалені в справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправильно застосували норми матеріального права, стягнувши передчасно проценти за договором, термін дії якого не закінчився.
 
Також порушено норми процесуального права, оскільки довіреність представника ОСОБА_4  - ОСОБА_5, оформлена неналежним чином.
 
 Відзив на касаційну скаргу не подавався
 
12 січня 2018 року справу Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Судом установлено, що 28 травня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого позичальник отримала від позикодавця 400 тис. грн, які зобов'язувалась повернути до 01 червня 2017 року, про що зазначено у пункті 3 договору.
На забезпечення виконання умов договору, між сторонами 2 червня 2014 року укладено договір іпотеки, у якому також визначено строк виконання зобов'язання за договором позики - 1 червня 2017 року.
Відповідно до положень статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 
Договір позики, згідно з вимогами статті 1047 ЦК України, укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. 
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Відповідно до статті 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється у такій самій формі, що і договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
Пунктом 8 договору позики від 28 травня 2014 року визначено, що зміни і доповнення до договору можуть бути внесені шляхом укладення додаткового договору, посвідченого нотаріально.
Оскільки зміни до договору позики в частині строку повернення боргу у визначеному договором порядку не внесено, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що строк виконання боргового зобов'язання не настав, тому відсутні підстави для стягнення суми боргу та коштів за прострочення виконання грошового зобов'язання. 
Разом із тим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача процентів за період користування позиченими коштами.
Відповідно до положень статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Ураховуючи те, що договором позики розмір плати за користування грошима не встановлено, суд стягнув проценти від суми позики, розраховані на рівні облікової ставки Національного банку України  з червня 2014 року до грудня 2015 року в сумі 103 945 грн 20 коп. 
Аналогічний правовий висновок щодо застосування статті 1048 ЦК України викладений в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № № 6-36цс14, 6-79цс14, від 19 жовтня 2016 року № 6-2129цс16.
Частиною третьою статті 244 ЦК України визначається поняття довіреності як письмового документа, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.
Довіреність особи, яка проживає у населеному пункті, де немає нотаріусів, може бути посвідчена уповноваженою на це посадовою особою органу місцевого самоврядування, крім довіреностей на право розпорядження нерухомим майном, довіреностей на управління і розпорядження корпоративними правами та довіреностей на користування і розпорядження транспортними засобами.
Посадові особи відповідно до положень частин третьої, четвертої статті 245 ЦК України, пункту 4 частини другої статті 40 Закону України «Про нотаріат», частини другої статті 42 ЦПК України в редакції, чинній на час виникнення правовідносин, частини другої статті 19 Конституції України, мають право посвідчувати довіреності, зокрема, щодо представництва інтересів особи у суді на підставі Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5. 
Посилання в касаційній скарзі ОСОБА_6 на те, що довіреність не зареєстрована в Єдиному реєстрі довіреностей є безпідставним з огляду на те, що обов'язковій реєстрації підлягають довіреності (у тому числі їх дублікати), посвідчені в нотаріальному порядку, та довіреності на право розпорядження майном, посвідчені посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, а також відомості про припинення їх дії (пункт 2.1 розділу 2 Положення про Єдиний реєстр довіреностей, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28 грудня 2006 року № 111/5).
Довіреністю, виданою ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_5, останнього не уповноважено на право розпорядження майном, а уповноважено на представництво інтересів.
Посилання в касаційній скарзі ОСОБА_6 на неправильне найменування посадової особи, яка посвідчила довіреність -  голова сільської ради замість сільський голова, на суть довіреності не впливає. Сільський голова - це головна посадова особа територіальної громади села чи жителів кількох сіл.
Таким чином, посилання в касаційній скарзі на те, що інтереси позивача ОСОБА_4 представляв ОСОБА_5 на підставі недійсної довіреності не знайшли свого підтвердження.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення.
 
Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 24 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 29 вересня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                                                            С. Ю. Мартєв 
 
                                                                                                            В.В. Пророк
 
                                                                                                            І.М. Фаловська 
 
                                                                                                            С.П. Штелик