ПОСТАНОВА
Іменем України

22 березня 2018 року 
Київ
справа №810/2452/16
адміністративне провадження №К/9901/23252/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
Суддя-доповідач - Бевзенко В.М.,
суддів: Данилевич Н.А., Шарапи В.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у касаційній інстанції адміністративну справу                
за позовом ОСОБА_3
до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області
про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити дії,
за касаційною скаргою ОСОБА_3
на постанову Київського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2016 року (суддя Дудін С.О.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від                  14 грудня 2016 року (головуючий суддя Бєлова Л.В., судді Безименна Н.В.,       Желтобрюх І.Л.), -
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2016 року ОСОБА_3 (далі - ОСОБА_3, позивач) звернулась до Київського окружного адміністративного суду з позовом до  Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області (далі - ТУ ДСА України в Київській області, відповідач), в якому, просила суд:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача у частині ненарахування та невиплати заробітної плати за період з 12 жовтня 2015 року по 31 грудня 2015 року включно відповідно до статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції з 26 жовтня 2014 року), за період з 12 жовтня 2015 року по 31 грудня 2015 року включно у розмірі, визначеному постановою Кабінету Міністрів України №644 та невиплати матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових потреб за 2014 рік у розмірі середньомісячної заробітної плати;
- зобов'язати відповідача здійснити перерахунок та виплату заробітної плати за період з 12 жовтня 2015 року по 31 грудня 2015 року включно відповідно до статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції з 26 жовтня 2014 року), за період з 12 жовтня 2015 року по 31 грудня 2015 року включно у розмірі, визначеному постановою Кабінету Міністрів України №644 та матеріальну допомогу на вирішення соціально-побутових потреб за 2014 рік у розмірі середньомісячної заробітної плати;
- зобов'язати відповідача виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати.
Постановою Київського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від                   14 грудня 2016 року, позов ОСОБА_3 залишений без задоволення.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що ДСА України не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.  
Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Статтею 327 КАС України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
15 лютого 2018 року касаційна скарга ОСОБА_3 надійшла до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах.
У своїй касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їх рішення, а в справі прийняти нову постанову про задоволення її позовних вимог.
Касаційна скарга вмотивована тим, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність, що призвело до виплати позивачу заробітної плати у розмірі, що не відповідає наведеним в касаційній скарзі законодавчим нормам.
Касаційна скарга має бути залишена без задоволення з таких підстав.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, наказом Білоцеркіського міського суду №31 від 16 липня 1990 року ОСОБА_3 була призначена на посаду секретаря судового засідання.
У період з 20 березня 2004 року по 31 липня 2014 року позивач працювала помічником судді у Білоцерківському міськрайонному суду, що підтверджується трудовою книжкою БТ-ІІ №4455714 від 31 травня 1990 року, після чого позивач була звільнена з посади за згодою сторін.
Наказом Білоцерківського міськрайонного суду Київської області №46/ос/к від                     12 жовтня 2015 року ОСОБА_4 була призначена на посаду судового розпорядника Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, як така, що пройшла за конкурсом. Присвоєно позивачу 9 ранг держаного службовця.
Працівники апарату Білоцерківського міськрайнного суду Київської області, у тому числі позивач, звернулись до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області з листом, у якому просили відповідача здійснити перерахунок та виплати заробітну плати у відповідності до положень абз.2 ч.1 ст.144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру» за період з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року та абз.2 ч.1 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» за період з 29 березня 2015 року по 08 вересня 2015 року.
За результатами розгляду вказаного звернення Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області листом №06-08/4/6 від 30 березня 2016 року повідомило працівникам апарату Білоцерківського міськрайонного суду Київської області про те, що в Державному бюджеті України на 2016 рік не передбачено видатків для виплати заробітної плати за період з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року відповідно до вимог абз.2 ч.1 ст.144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру», та з                     29 березня 2015 року по 08 вересня 2015 року відповідно до абз.2 ч.1 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».
Вважаючи, що її права, свободи та законні інтереси порушено, позивач звернулась до суду першої інстанції з адміністративним позовом. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
26 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року N 1697-VII, яким внесено зміни до ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема, передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.
Згідно з абз. 2 пп. 1 та абз. 3 пп. 2 п. 13 розділу XIII Закону України «Про прокуратуру» Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України «Про судоустрій і статус суддів».
З 28 березня 2015 року Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» затверджено нову редакцію Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статтею 147 якого встановлено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, ДСА, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.
Відповідно до пп. 2 п.13 Перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом.
Відповідно до ст. 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції до  28 березня 2015 року) фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема, ДСА. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (стаття 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). 
Згідно з п. 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» з 01 січня 2015 року норми і положення, зокрема ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, а з 13 березня 2015 року - норми і положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.
На час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників апарату суду була закріплена Постановою №268 зокрема, її Додатком №47, який залишався незмінним до 09 вересня 2015 року.
Отже, Кабінет Міністрів України покладені на нього абзацом другим підпункту 1 пункту 13 розділу XIII Закону України «Про прокуратуру» та підпунктом 2 пункту 13 Перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» обов'язки щодо приведення його нормативно-правових актів у відповідність із цими законами у тримісячний строк не виконав.
Згідно з ч.1 та ч.2 ст.23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.
Таким чином, оскільки з 26 жовтня 2014 року по 09 вересня 2015 року Кабінетом Міністрів України зміни до Постанови №268 щодо умов оплати праці, зокрема, розмірів окладів працівників апарату суду не внесено, а законами України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" та "Про Державний бюджет України на 2015 рік" видатки на реалізацію положень абзацу 2 ч.1 ст.144 «Про судоустрій і статус суддів» та ч.1. ст.147 цього ж Закону у редакції з 28 березня 2015 року не передбачено, ДСА України як головний розпорядник бюджетних коштів, не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.
Проаналізувавши наведені обставини та норми матеріального права, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині.
Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Згідно з частиною третьою статті 343 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Частиною першою статті 350 цього ж Кодексу закріплено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Таким чином, оскільки суди не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, підстави для їх скасування відсутні, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а згадані судові рішення - без змін.
Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків судів та обставин справи не спростовують.
Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Постанову Київського окружного адміністративного суду від 03 жовтня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується. 

Суддя-доповідач В.М. Бевзенко          

Судді                                                                                           Н.А. Данилевич

                                                                                          В.М. Шарапа