ПОСТАНОВА
Іменем України

28 березня 2018 року 
Київ
справа №826/14052/17
адміністративне провадження №К/9901/17140/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Білоуса О.В.,  
суддів - Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 3 січня 2018 року (головуючий суддя Скочок Т.О.) та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 5 лютого 2018 року (головуючий суддя Коротких А.Ю., судді - Файдюк В.В., Чаку Є.В.,) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, 
УСТАНОВИВ:
У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Київській області (далі - УДМС України в Київській області) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.
Зазначав, що звернувся до відповідача із заявою про визнання особою, яка потребує додаткового захисту в порядку, передбаченому Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Однак, наказом УДМС України в Київській області від 1 листопада 2017 року №99 йому відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Посилаючись на те, що під час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем не проаналізовано реальних ризиків, за наявності яких заявник може зіткнутися з серйозною загрозою у випадку повернення через процедуру екстрадиції до Грузії, а також не використано міжнародні нормативні акти, директиви, пояснювальні записки, не враховано судову практику в аналогічних справах, ОСОБА_2 просив визнати протиправним та скасувати рішення у формі наказу УДМС України в Київській області від 1 листопада 2017 року № 99 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особи без громадянства ОСОБА_2» і зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 3 січня 2018 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 5 лютого 2018 року, в задоволенні позову відмовлено.
У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувані рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Зокрема скаржник зазначає, що судами попередніх інстанцій безпідставно відхилені та не досліджені всі докази, на які він посилався в обґрунтування своїх вимог, зокрема щодо постанови Генеральної прокуратури України про відмову у видачі (екстрадиції) особи від 31 березня 2015 року, безпідставно не залучено до участі у справі в якості третьої особи Міністерство юстиції України, а також покладено обов'язок щодо доказування на позивача.
УДМС України в Київській області скористалося правом на подачу відзиву на касаційну скаргу протягом строку, встановленого судом. При цьому, до відзиву додано докази надсилання його копії позивачу.
У відзиві відповідач проти задоволення касаційної скарги заперечив та просив в її задоволенні відмовити.
Крім того, представником позивача 7 березня 2018 року до суду подано доповнення до касаційної скарги до якого не додано доказів надсилання його копії відповідачу, що, згідно з частиною другою статті 337 КАС України, виключає врахування такого доповнення при розгляді касаційної скарги.
Заслухавши доповідача, здійснивши перевірку матеріалів справи та доводів касаційної скарги і відзиву на неї, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає.
Судами встановлено, що 31 жовтня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до УДМС України в Київській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №52, в якій просив визнати його особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки існує загроза його безпеці, свободі у країні походження - Грузії, через побоювання застосування щодо нього такого, що принижує гідність, поводження та покарання, переслідування з політичних мотивів, а також через систематичне порушення прав людини у Грузії.
За результатами розгляду особової справи ОСОБА_2, на підставі заяви, комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі, перевірки інформації, повідомленої заявником під час співбесіди, головним спеціалістом відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції УДМС України в Київській області 1 листопада 2017 року підготовлено висновок про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі - висновок), яким рекомендовано прийняти рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особі без громадянства ОСОБА_2
На підставі вказаного висновку УДМС України в Київській області прийнято наказ від 1 листопада 2017 року №99 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особи без громадянства ОСОБА_2», яким відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особі без громадянства ОСОБА_2
На підставі наказу від 1 листопада 2017 року №99 УДМС України в Київській області сформовано повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 1 листопада 2017 року №30.
Вважаючи вказаний наказ необґрунтованим та таким, що порушує права та охоронювані законом інтереси, ОСОБА_2 звернувся з позовом до суду.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що оскаржуваний наказ від 1 листопада 2017 року №99 винесений УДМС України в Київській області обґрунтовано та у межах наданих йому повноважень.
Колегія суддів погоджується з таким висновком судів з огляду на таке.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України від 8 липня 2011 року №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин; далі - Закон №3671-VI).
Відповідно до підпунктів 1 та 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно з частинами першою та другою статті 5 Закону №3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Частиною першою статті 7 Закону №3671-VI встановлено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону №3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.
За правилами частини четвертої статті 8 Закону №3671-VI рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.
Частиною 6 цієї ж статті встановлено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.
У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення (частини сьома статті 8 Закону №3671-VI).
Судами встановлено, що висновок та наказ УДМС України в Київській області від 1 листопада 2017 року №99 прийнято на підставі частини шостої статті 8 Закону №3671-VI, а саме у зв'язку із очевидною необґрунтованістю заяви, тобто відсутністю у позивача умов, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.
Так, з висновку уповноваженої особи УДМС України в Київській області вбачається, що ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Тбілісі Республіки Грузія, за національністю - грузин, за віросповіданням православний християнин. Має вищу освіту, рідною мовою є грузинська, володіє українською, російською, англійською, французькою, іспанською мовами. Одружений на громадянці Нідерландів ОСОБА_4, має двох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.
Указом Президента України від 26 липня 2017 року №196/2017 припинено громадянство України ОСОБА_2 А 31 жовтня 2017 року ОСОБА_2 звернувся із позовною заявою щодо оскарження вказаного Указу до Вищого адміністративного суду України.
Востаннє державний кордон України заявник перетнув 10 вересня 2017 року, незаконно, через пункт пропуску «Шегині».
12 вересня 2017 року відносно ОСОБА_2 складено протокол за статтею 204-1 КУпАП. Постановою Мостиського районного суду Львівської області від 22 вересня 2017 року, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Львівського області від 24 жовтня 2017 року, ОСОБА_2 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 204-1 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн.
З протоколу співбесіди від 31 жовтня 2017 року вбачається, що з липня 2017 року ОСОБА_2 перебував у Польщі, де зустрічався з керівниками польського уряду і парламенту (міністром закордонних справ, керівником польського парламенту, членами парламенту, лідерами провладної партії «Право і справедливість»), а також звертався до офіційних органів України із запитами щодо заборони його повернення до України.
Зі слів позивача під час співбесіди, після прийняття Указу Президента України від 26 липня 2017 року №196/2017 про припинення громадянства він перебував у США, Швейцарії, Угорщині, Німеччині, Польщі, Данії та не звертався в цих країнах за отриманням статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту. Метою приїзду в Україну позивач зазначив оскарження Указу Президента України про припинення громадянства України, а також ведення політичної діяльності.
Отже, як зазначив позивач під час співбесіди, після прийняття Указу Президента України від 26 липня 2017 року №196/2017 про припинення громадянства він перебував на території третіх країн (США, Швейцарії, Угорщині, Німеччині, Польщі, Данії).
За приписами пункту 22 частини першої статті 1 Закону №3671-VI третя безпечна країна - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна: дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання; дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту; має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок; забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним; погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що в період з липня 2017 року (позивач виїхав з території України) по 10 вересня 2017 року (позивач повернувся на територію України) ОСОБА_2 перебував та території третіх безпечних країн (С, Швейцарська Конфедерація, Угорщина, Федеративна Республіка Німеччина), проте своїм правом на звернення з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту не скористався.
Суд констатує, що країни, на території яких позивач перебував з липня по вересень 2017 року до повернення в Україну, в повній мірі відповідають критеріям, наведеним у пункті 22 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI.
За вказаних обставин, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що звернення ОСОБА_2 із заявою до УДМС України в Київській області, викликано не необхідністю отримання захисту від можливих переслідувань або загрози зазнати серйозної шкоди в країні походження, а лише необхідністю легалізації на території України під час оскарження рішення про припинення громадянства.
Щодо посилань скаржника у касаційній скарзі на постанову Генеральної прокуратури України про відмову у видачі (екстрадиції) особи від 31 березня 2015 року (а.с. 21-26, том 1) колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанції, що ця постанова не є доказом, який спростовує підстави прийняття УДМС України в Київській області оскаржуваного наказу, оскільки остання висвітлює мотиви та підстави, з яких Генеральна прокуратура України виходила під час вирішення питання про можливість екстрадиції позивача у 2015 році.
В частині безпідставного, на думку позивача, незалучення до участі у справі в якості третьої особи Міністерства юстиції України, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до частини другої статті 49 КАС України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права, свободи, інтереси або обов'язки. Вони можуть бути залучені до участі у справі також за клопотанням учасників справи. Якщо адміністративний суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до судового розгляду встановить, що судове рішення може вплинути на права та обов'язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.
Як вбачається з предмету спору у цій справі, рішення у ній не впливає на права, свободи, інтереси або обов'язки Міністерства юстиції України.
За правилами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Як вбачається з рішень судів попередніх інстанцій, в них повно та обґрунтовано надано оцінку оскаржуваному наказу УДМС України в Київській області.
При цьому, позивач помилково вважає, що обов'язок доказування, в порушення приписів частини другої статті 77 КАС України, покладено нього, а не на відповідача.
Так, на виконання вимог статті 77 КАС України, відповідачем надані обґрунтовані відзиви на позов та апеляційну скаргу позивача, на підтвердження законності наказу надані всі матеріали справи, які слугували підставою для його прийняття, а представник відповідача був присутній у судових засіданнях надаючи свої пояснення з приводу заявлених позовних вимог.
З огляду на вказані обставини, колегія суддів касаційного суду погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про те, що оскаржуваний наказ УДМС України в Київській області від 1 листопада 2017 року №99 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особи без громадянства ОСОБА_2» прийнятий на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Колегія суддів вважає, що в рішенні Окружного адміністративного суду міста Києва від 3 січня 2018 року та постанові Київського апеляційного адміністративного суду від 5 лютого 2018 року дана належна юридична оцінка обставинам справи, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини та не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Усі доводи та їх обґрунтування викладені в касаційній скарзі не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, тому підстави для скасування ухвалених судових рішень та задоволення касаційної скарги відсутні.
Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України суд касаційної інстанції, здійснивши попередній розгляд справи, залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. 
Керуючись статтями 343, 350, 356 Кодексу адміністративного судочинства України,  
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 3 січня 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 5 лютого 2018 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В.Білоус

Судді                                                                                           І.Л.Желтобрюх

                                                                                          Т.Г.Стрелець