Постанова
Іменем України
 
04 квітня 2018 року 
м. Київ
 
справа № 644/1442/16
 
провадження № 61-4223 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - ОСОБА_5
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2017 року у складі судді Зябрової О. Г. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 12 грудня  2017 року у складі колегії суддів: Сащенко І. С., Овсяннікової А. І., Коваленко І. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5  про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом.
 
Позовна заява мотивована тим, що 07 грудня 2014 року близько 08.00 год. біля будинку № 6 по вул. Конєва в м. Харкові сталося зіткнення автомобіля Volkswagen Passat, державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_5, зі стовпом електропостачання, який розташований на узбіччі, внаслідок чого, позивач, як пассажир цього автомобіля, отримав тяжкі тілесні ушкодження. 
 
За фактом дорожньо-транспортної пригоди відкрито кримінальне провадження та проводиться досудове розслідування. Проте, відповідач до цього часу жодним чином не відшкодував завдану ним шкоду, позивач потребує значних матеріальних затрат у зв'язку із лікуванням та втратою працездатності, тому змушений звернутись до суду з відповідним позовом.
 
З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив стягнути із відповідача на його користь одноразово суму у розмірі 200 300,00 грн в рахунок відшкодування втраченого заробітку, як шкоди, заподіяної каліцтвом за період з 01 січня 2015 року до 01 липня 2017 року, а також стягнути з відповідача на його користь втрачений заробіток внаслідок зменшення загальної працездатності у розмірі 6890,00 грн  щомісячно, починаючи з 01 липня 2017 року до відновлення працездатності або зміни відсотків втрати загальної працездатності ОСОБА_4, стягнути з відповідача витрати, пов'язані із лікуванням у розмірі 10 000,00 грн, стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.
   
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. 
 
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 одноразово суму у розмірі 200 300,00 грн в рахунок відшкодування втраченого заробітку, як шкоди, заподіяної каліцтвом за період з 01 січня 2015 року до 01 липня 2017 року. 
 
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 втрачений заробіток внаслідок зменшення загальної працездатності у розмірі 6 890,00 грн щомісячно, починаючи з 01 липня 2017 року до відновлення працездатності або зміни відсотків втрати загальної працездатності ОСОБА_4
 
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати, пов'язані з лікуванням у розмірі 10 тис. грн та моральну шкоду у розмірі 100 тис. грн.
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач, як водій транспортного засобу, відповідає за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.
 
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо задоволення позовних вимог через їх доведеність.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної  інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що матеріли справи не містять жодних доказів понесення позивачем витрат на лікування, крім того судами не враховано, що відповідачем було передано на лікування позивача під час його перебування у лікарні загалом 25 400 грн.
 
Також судами не визначено ступеню втрати позивачем працездатності у відсотковому відношенні, яке має важливе значення для визначення суми щомісячного відшкодування.    
 
Крім того судами не встановлено належним чином чи працював позивач на момент дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 07 грудня 2014 року.
 
Судами залишено поза увагою, що жодних постанов про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності або постанов про закриття кримінального провадження матеріали справи не містять, так як і не містять повідомлення про підозру або обвинувальний вирок.  
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов наступних висновків.
 
Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України  визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Судами встановлено, що 07 грудня 2014 року близько 08.00 год. біля будинку № 6 по вул. Конєва в м. Харкові сталося зіткнення автомобіля Volkswagen Passat, державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_5, зі стовпом електропостачання , який розташований на узбіччі, внаслідок чого, ОСОБА_4, як пасажир цього автомобіля отримав тяжкі тілесні ушкодження. 
 
За фактом дорожньо-транспортної пригоди відкрито кримінальне провадження та проводиться досудове розслідування. 
 
Відповідно до висновку експерта № 289-КЕ/2016/пп комісійної судово-медичної експертизи, проведеної Харківським обласним бюро судово-медичної експертизи Департаменту охорони здоров'я Харківської обласної державної адміністрації, у ОСОБА_4, у зв'язку з подіями 07 грудня 2014 року мала місце закрита черепно-мозкова травма у вигляді забою головного мозку важкого ступеню з переважним ураженням стовбурових структур та формуванням контузійних осередків та пластинчатих субдуральних гематом скронево-потиличної ділянки праворуч з садном в лобній ділянці. Дана травма утворилася від травматичної дії тупого твердого предмету за механізмом удару або удару струсу , та, враховуючи час госпіталізації потерпілого, могла бути отримана незадовго до звернення та встановлення ушкоджень у лікувальному закладі, а саме 07 грудня 2014 року. На момент проведення огляду експертною комісією 08 листопада 2016 року у ОСОБА_4 мають місце наслідки важкої черепно-мозкової травми у вигляді лікворно-гіпертензійного, вестибулоатактичного, вираженого астеноневротичного синдромів, вираженого підкіркового синдрому (мнестичні когнітивні порушення, акінетико-тремтливі прояви), тетрапарезу з вираженим порушенням акту ходьби, дизатрії. Вищезазначені наслідки черепно-мозкової травми у ОСОБА_4 перебувають у причинно-наслідковому зв'язку з подіями 07 грудня 2014 року. За ступенем тяжкості вказана вище закрита черепно-мозкова травма ОСОБА_4 за наслідками відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, (згідно з підпунктом 2.1.1 г), підпункту 2.1.6 «Правил «судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних пошкоджень» Наказ № 6 Міністерства охорони здоров'я України від 17 січня 1995 року), яке потягло за собою 100% постійну втрату загальної працездатності згідно статті 1 пункту б) «Інструкції про порядок організації та проведення лікарство-страхової експертизи» № 2 Міністерства фінансів СРСР від 08 січня 1986 року.
 
24 березня 2015 року при огляді ОСОБА_4 лікарями Орджонікідзевської МСЕК йому була встановлена друга група інвалідності по загальному захворюванню (у зв'язку із тяжкістю захворювання) до 01 квітня 2016 року.
 
16 червня 2015 року при огляді МСЕК була встановлена перша «Б» група інвалідності по загальному захворюванню (у зв'язку із тяжкістю захворювання) до 01 липня 2017 року. 
 
Згідно наданої медичної документації будь-яких об'єктивних судово-медичних даних про наявність у ОСОБА_4 перенесеної гострої вогнищевої («очагової») патології до подій 07 грудня 2014 року не виявлено.
 
Згідно зі статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
 
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
 
Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
 
Відповідно до частини першої статті 1195 ЦК Українифізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
 
Частиною першою статті 1202 ЦК України передбачено, що відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед.
 
Згідно з частинами першою, третьою статті 1197 ЦК Українирозмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності - загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоров'я або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати. До втраченого заробітку (доходу) включаються всі види оплати праці за трудовим договором за місцем основної роботи і за сумісництвом, з яких сплачується податок на доходи громадян, у сумах, нарахованих до вирахування податку.
 
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (частина друга статті 1167  ЦК України).
 
Частиною 1 статті 3 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
 
Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Частиною четвертою  статті  60 ЦПК України  2004 року, визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Відповідно до вимог статті  212 ЦПК України 2004 року, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. 
 
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, вищевказаних вимог закону в цілому не врахував та не встановив в повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
 
Судом першої інстанції не перевірено належним чином чи було визнано винним відповідача у вчиненні адміністративного або кримінального правопорушення, за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 07 грудня 2014 року, що має важливе значення для вирішення цієї справи. 
 
Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на його лікування, залишив поза увагою, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази понесення позивачем таких витрат, зокрема, квитанції, товарні чеки на придбання лікарських препаратів тощо.  
 
При цьому суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в цій частині, таких помилок суду першої інстанції не виправив та не звернув уваги на додані відповідачем до апеляційної скарги розписки, видані ОСОБА_6 (матір'ю позивача) ОСОБА_5 в рахунок відшкодування шкоди на лікування позивача на загальну суму 25 400,00 грн.   
 
Разом з цим, ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача на користь позивача одноразово втрачений заробіток, як шкоди заподіяної каліцтвом, починаючи з 01 січня 2015 року до 01 липня 2017 року, суд першої інстанції не перевірив чи були підстави, передбачені статтею 1202 ЦК України для стягнення втраченого заробітку наперед, а лише послався на зазначену норму.  
 
Визначаючи розмір втраченого позивачем  заробітку внаслідок каліцтва, суд першої інстанції належним чином не перевірив чи працював позивач на момент спричинення дорожньо-транспортної пригоди та чи отримував стабільний дохід, а лише взяв до уваги довідку ТОВ «Директива» від 03 червня 2017 року, де зазначений помісячний заробіток та не вказано чи перебуває позивач на займаній посаді.    
 
Ухвалюючи рішення про відшкодування відповідачем моральної шкоди на користь позивача, суд першої інстанції жодним чином не обґрунтував її розміру, а дійшов такого висновку лише з урахуванням повної втрати працездатності та значного погіршення стану здоров'я, що призвело до порушення у позивача звичного життєвого укладу та значних душевних хвилювань та страждань з цього приводу, а також необхідністю постійної сторонньої допомоги. 
 
Суд апеляційної інстанції, в порушення вимог статей 303, 315 ЦПК України 2004 року належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін. 
 
При цьому, апеляційним судом були залишені без задоволення неодноразові клопотання відповідача про призначення додаткової комісійної судово-медичної експертизи, клопотання про виклик експерта, клопотання про витребування доказів тощо. 
 
З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а справа направленню на новий розгляд до суду першої інстанції, який повинен урахувати викладене й залежно від установленого вирішити спір.
 
Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, дати їм відповідну правову оцінку та вирішити спір на підставі вимог закону і повно та всебічно з'ясованих обставин справи.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.
 
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 12 грудня 2017 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | В. О. Кузнєцов
| А. С. Олійник
| О. В. Ступак
| Г. І. Усик