Постанова
Іменем України
21 березня 2018 року
 
м. Київ
 
справа № 587/2799/14-ц
 
провадження № 61-5313св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
суддів: Ступак О. В. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,
учасники справи: 
 
позивач - ОСОБА_3,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Косівщинська»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Косівщинська» на рішення Сумського районного суду Сумської області                                 від 14 січня 2016 року у складі судді Дашутіна І. В. та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 20 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Левченко Т. А., Хвостика С. Г., Околота Г. М.,
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Косівщинська»   (далі - ТОВ «Агрофірма «Косівщинська») про розірвання договору оренди землі та стягнення заборгованості з орендної плати.
 
Позов мотивовано тим, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 2,72 га, що знаходиться на території Косівщинської сільської ради Сумського району та області. 5 січня 2005 року між ним та ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» було укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на 5 років зі сплатою орендної плати у розмірі 442 грн, що становить 1,5 % від грошової оцінки землі і вноситься до 30 числа останнього у звітному році місяця; обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції. 1 січня 2009 року між сторонами було укладено додатковий договір, за умовами якого пункт 8 договору оренди землі від 10 січня 2005 року викладено у новій редакції, збільшено строк оренди земельної ділянки до 10 років та визначено орендну плату у розмірі 1 083 грн 75 коп. за рік. На порушення умов зазначеного договору оренди земельної ділянки відповідач не сплачував позивачу орендну плату заперіод2011-2013роки.
 
Посилаючись на викладене, уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, ОСОБА_3 остаточно просив стягнути з ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» на його користь 2 197 грн 27 коп., із яких: заборгованість із орендної плати -                                  1 671 грн 14 коп.; 3 % річних - 99 грн 90 коп.; інфляційні втрати - 426 грн 14 коп., та розірвати договір оренди землі від 5 січня 2005 року. 
 
Не погоджуючись із позовом ОСОБА_3, ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» звернулося до суду із зустрічним позовом про стягнення збитків, орендної плати та розірвання договору оренди землі.
 
Зустрічний позов мотивовано тим, що усупереч вимогам пункту 29 указаного договору ОСОБА_3 на підставі договору від 28 грудня 2012 року передав належну йому земельну ділянку в оренду Товариству з обмеженою відповідальністю «Авіс-Україна» (далі - ТОВ «Авіс-Україна»), яке обробляло земельну ділянку ОСОБА_3 протягом 2013-2014 років, а ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» була позбавлена такої можливості, внаслідок чого були порушені права ТОВ «Агрофірма «Косівщинська», яка понесла збитки внаслідок протиправних дій ОСОБА_3 у розмірі 13 613 грн 26 коп.
 
Ураховуючи викладене, ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» просило розірвати договір оренди земельної ділянки, укладений із ОСОБА_3, та стягнути з останнього 1 440 грн 74 коп. виплаченої за 2013 рік орендної плати з урахуванням суми переплати та 13 613 грн 26 коп. завданих збитків.
 
Справа розглядалася судами неодноразово.
 
Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 14 січня 2016 року у  задоволенні первісного позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що згідно з матеріалами справи орендну плату за 2011-2013 роки ОСОБА_3 отримав протягом грудня 2013 року, після чого він не звертався ні до ТОВ «Агрофірма «Косівщинська», ні до інших компетентних органів із будь-якими запереченнями проти подальшого обробітку цим товариством його земельної ділянки. Таким чином, станом на час розгляду справи в суді права ОСОБА_3 відновлені, а договірні відносини продовжувалися, і в подальшому аналогічних порушень прав позивача відповідачем допущено не було. Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ТОВ «Агрофірма «Косівщинська», суд виходив із того, що товариство не надало суду належних та допустимих доказів на підтвердження порушення його прав користування орендованою земельною ділянкою та завдання збитків. 
 
Останньою ухвалою апеляційного суду Сумської області від 20 вересня 2016 року відхилено апеляційні скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, ТОВ «Агрофірма «Косівщинська», залишено без змін рішення Сумського районного суду Сумської області від 14 січня 2016 року.
 
Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що рішення місцевого суду є законним та обґрунтованим, відсутні підстави для його скасування, а доводи апеляційних скарг висновків судів не спростовують.
 
У касаційній сказі ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» просить скасувати рішення Сумського районного суду Сумської області від 14 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 20 вересня 2016 року у частині відмови у задоволенні зустрічного позову ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов товариства у повному обсязі; в іншій частині судові рішення залишити без змін.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами не в повному обсязі та неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи; висновки суду в оскаржуваній частині не відповідають обставинам справи; судами не надано жодної оцінки належним та допустимим доказам у справі, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права; судові рішення не відповідають вимогам статей 159, 168, 212, 213, 214 ЦПК України. Вважає, що суди не надали оцінки належним і допустимим доказам передачі земельної ділянки ОСОБА_3 ТОВ «Авіс-Україна» та не зазначили в судових рішеннях жодних мотивів їх прийняття чи відмови у прийнятті. Вказані докази проігноровані судами, незважаючи на висновки ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року. Посилається на те, що у справі міститься належний і допустимий доказ реальної середньої урожайності сільськогосподарських культур саме по ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» за                          2013-2014 роки, офіційно виданий державним органом - відділом статистики у Сумському районі Головного управління статистики у Сумській області                                     від 31 березня 2015 року № 45-12-106 ПІ. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про             внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного             процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України). 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У січні 2018 року до Верховного Суду передано вказану цивільну справу. 
 
Від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надійшли заперечення на вказану касаційну скаргу ТОВ «Агрофірма «Косівщинська», яку заявник просить відхилити та залишити без змін судові рішення у справі в оскаржуваній частині - відмови у задоволенні зустрічного позову ТОВ «Агрофірма «Косівщинська», посилаючись на їх законність та обґрунтованість. Натомість, вважає необґрунтованими і такими, що суперечать обставинам справи, доводи касаційної скарги, оскільки товариство жодним чином не довело тих обставин, на які посилалося як на підставу своїх зустрічних позовних вимог, зокрема реальної можливості щодо отримання певних сум доходів від обробітку орендованої земельної ділянки протягом 2013-2014 років.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення в оскаржуваній частині - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Відповідно до вимог частин першої, другої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
 
Судом установлено, що ОСОБА_3 на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 24 січня 2000 року належить земельна ділянка площею 2,72 га, що знаходиться на території Косівщинської сільської ради Сумського району та області. 
 
5 січня 2005 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на 5 років зі сплатою орендної плати у розмірі 442 грн, що становить 1,5 % від грошової оцінки землі і вноситься до 30 числа останнього у звітному році місяця, обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції. 
 
1 січня 2009 року між тими ж сторонами укладено додатковий договір, за умовами якого пункт 8 договору оренди землі від 5 січня 2005 року викладено у новій редакції, збільшено строк оренди земельної ділянки до 10 років та визначено орендну плату в розмірі 1 083 грн 75 коп. за рік.
 
Так, пунктом 12 договору оренди землі, укладеного між сторонами, встановлено, що орендна плата вноситься до 30 числа останнього у звітному році місяця, тобто до 30 грудня кожного року дії договору оренди землі.
 
Також установлено, що орендну плату за 2011-2013 роки сплачено позивачу лише 10 грудня 2013 року.
 
Таким чином, суд вважав установленим, що орендну плату за 2013 рік сплачено позивачу своєчасно і в повному обсязі; орендну плату за 2011, 2012 роки сплачено із порушенням визначених договором строків, але теж у повному обсязі з урахуванням пені, інфляційних втрат і 3 % річних за порушення строків виконання грошового зобов'язання. 
 
За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову ОСОБА_3 та розірвання договору оренди землі, стягнення заборгованості з орендної плати за спірний період та відповідно застосування частини другої статті 625 ЦК України, оскільки, як установив суд, станом на час звернення позивача до суду з указаним позовом порушені права позивача на отримання орендної плати вже відновлені відповідачем, і після цього договірні відносини між ними продовжувалися, і в подальшому аналогічних порушень прав позивача відповідачем допущено не було.
 
Однак судові рішення в частині вирішення первісного позову не оскаржуються, тому не перевіряються судом касаційної інстанції на предмет законності й обґрунтованості.
 
Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ТОВ «Агрофірма «Косівщинська», суд правильно виходив із наступного.
 
Відповідно до статті 17 Закону України «Про оренду землі» об'єкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.
 
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
 
Установлено, що постановою Сумського окружного адміністративного суду                        від 3 грудня 2014 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2015 року, у справі за позовом ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» до управління Держземагентства в Сумському районі та області, треті особи: ТОВ «Авіс-Україна», ОСОБА_3 та інші, визнано протиправною та скасовано державну реєстрацію договору оренди землі, укладеного між ТОВ «Авіс-Україна» та ОСОБА_3 
 
На обґрунтування вищевказаного позову ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» посилалося на те, що саме воно обробляло спірну земельну ділянку протягом 2013-2014 років. 
 
За таких обставин суд правильно вважав, що в такий спосіб судом відновлено права ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» як орендаря спірної земельної ділянки та скасовано державну реєстрацію права оренди за іншою особою. 
 
Доводи апеляційної скарги ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» щодо використання спірної земельної ділянки у період 2013-2014 роки ТОВ «Авіс-Україна» апеляційний суд обґрунтовано вважав такими, що спростовуються зібраними у справі доказами та не підтверджені заявником належним чином.
 
Натомість на підставі наявних у справі доказів апеляційний суд дійшов правильного висновку, що ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» не доведено належними доказами того факту, що воно не використовувало або було позбавлено права використання спірної земельної ділянки, внаслідок чого отримало реальні збитки.
 
Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
 
Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості. 
 
Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що судами не в повному обсязі та неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи; висновки суду в оскаржуваній частині не відповідають обставинам справи; судами не надано жодної оцінки належним та допустимим доказам у справі, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права; судові рішення не відповідають вимогам статей 159, 168, 212, 213, 214 ЦПК України, є помилковими, адже, розглядаючи зустрічний позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх належним чином, про що свідчить зміст оскаржуваного судового рішення, внаслідок чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди не надали оцінки належним і допустимим доказам передачі земельної ділянки ОСОБА_3 ТОВ «Авіс-Україна» та не зазначили в судових рішеннях жодних мотивів їх прийняття чи відмови у прийнятті, теж є помилковими, спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення апеляційного суду. 
 
Крім того, вказані доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Так, згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Доводи касаційної скарги щодо надання належного і допустимого доказу реальної середньої урожайності сільськогосподарських культур саме по ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» за 2013-2014 роки, не впливають на правильність висновків судів з огляду на те, що ТОВ «Агрофірма «Косівщинська» не доведено належними доказами того факту, що воно не використовувало або було позбавлено права використання спірної земельної ділянки, внаслідок чого отримало реальні збитки.
 
Отже, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Косівщинська» залишити без задоволення.
 
Рішення  Сумського районного суду Сумської області від 14 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 20 вересня 2016 року у частині зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Косівщинська» залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | О. В. Ступак
Судді: | С. О. Погрібний       Г. І. Усик