Постанова
Іменем України
 
04 квітня 2018 року
місто Київ
 
справа № 161/14390/16-ц
провадження № 61-3768св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усик Г. І.
учасники справи:
позивач (заявник) - ОСОБА_3,
відповідач - ОСОБА_4,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у складі судді Гринь О. М. від 17 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області у складі колегії суддів: Грушицького А. І., Данилюк В. А., Федонюк С. Ю. від 22 червня 2017 року,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою, в подальшому уточненим, просив суд зобов'язати відповідача усунути йому перешкоди у користуванні частиною житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 шляхом припинення користування майном позивача та повернення приміщення в його користування, а також зобов'язати відповідача звільнити самовільно зайняті приміщення від сторонніх речей, демонтувати встановлений замок у вхідних дверях та у подальшому не чинити і не створювати будь-яких перешкод позивачу у користуванні житловим будинком; зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_3 земельною ділянкою, розташованою на АДРЕСА_1 шляхом забезпечення позивачу вільного доступу до неї; відшкодувати моральну шкоду у розмірі 15 000, 00 грн.
Позивач на обґрунтування заявлених вимог наводив такі доводи: рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 вересня 2012 року у справі № 2-7793/11 визнано за ОСОБА_3 право власності на спадкове майно після смерті батька, ОСОБА_6, зокрема, на: 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованими на АДРЕСА_1; 1/3 частину земельної ділянки, площею 0, 48 га, розташованої на території с. Гірка Полонка Гіркополонківської сільської ради Луцького району Волинської області. Цим же судовим рішенням здійснено поділ в натурі спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами шляхом виділу в натурі ОСОБА_3 1/6 частини домоволодіння, у складі таких приміщень: запроектованих приміщень 1-10, площею 7, 2 кв. м, та 1-11, площею 5, 6 кв. м, приміщення 1-8, площею 16 ,6 кв. м, а також колодязя «И», 1/6 частини огорожі 1-7 згідно з технічним паспортом та висновком № О-83 судової будівельно-технічної експертизи від 26 червня 2012 року. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 10 жовтня 2012 року доповнено наведене рішення суду першої інстанції вирішенням питання про облаштування окремого входу та перегородок між приміщеннями інших співвласників спірного будинку. 
ОСОБА_3 виконав вимоги судових рішень щодо поділу будинку в натурі. Натомість відповідач у цій справі створив умови, які не давали змогу позивачу повноцінно користуватися своїм майном. Позивач змушений залишити спірний будинок через створення відповідачем нестерпних умов, відповідач почав створювати фізичні перешкоди йому у користуванні своїм майном, що виявлялось у розміщенні речей в приміщеннях, які належать саме позивачу, заміні замків у вхідних дверях, постійних погрозах та психологічному тиску. Крім того, відповідач чинить перешкоди у користуванні частиною земельної ділянки, на якій розташований спірний житловий будинок. Зазначені дії відповідача завдають моральних страждань позивачу внаслідок неможливості користуватися своїм майном.
Як на правову підставу позову ОСОБА_3 посилався на правила статей 16, 23, 316, 319, 386, 391, 1167 ЦК України та статті 96 ЗК України.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що підставою для задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном є встановлення сукупності певних обставин, зокрема, наявності у позивача права власності на майно та створення іншою особою перешкод у користуванні ним. За позивачем визнано право власності на 1/6 частину житлового будинку, втім доказів на підтвердження того, що відповідач чинить перешкоди позивачу в користуванні та розпорядженні його майном суду не надано. Факт наявності моральної шкоди також потребує доведення у встановленому законом порядку, оскільки є самостійним видом шкоди і умовою цивільно-правової відповідальності. 
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 22 червня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що суд першої інстанції у повній мірі з'ясував фактичні обставини справи, дав належну оцінку доказам. Порушуючи статті 10, 11, 60 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК 2004 року),позивач не довів належними та допустимими доказами, що відповідач чинить перешкоди у користуванні належними йому частинами житлового будинку та земельної ділянки. Враховуючи, що позов про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою є недоведеним, відсутні підстави відшкодування відповідачем позивачу моральної шкоди, наявність якої позивач обґрунтовував понесеними моральними та фізичними стражданнями внаслідок неможливості користуватися своїм майном.
У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просив скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 22 червня 2017 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що судами не було надано належної правової оцінки як матеріалам перевірок правоохоронних органів щодо звернень ОСОБА_3 про створення ОСОБА_4 перешкод у користуванні майном заявника, так і письмовим доказам, зокрема поясненням сусідів стосовно наявності у сторін конфлікту у користуванні майном. Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зобов'язаний був встановити всі обставини справи у сукупності. Судом першої інстанції, на переконання заявника, рішення у частині відмови у задоволенні позовної вимоги щодо відшкодування моральної шкоди не обґрунтовано, що свідчить про неґрунтовний розгляд справи. 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 стверджує, що перешкоди у користуванні майном ОСОБА_3 з боку відповідача відсутні. Заявник провів часткову реконструкцію будинку, зробивши окремий вхід, та має вільний доступ до своєї частини будинку. Позивач не проживає за адресою спірного будинку більше 25 років.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 18 жовтня 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою, відшкодування моральної шкоди призначено до судового розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 21 січня 2018 року.
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 вересня 2012 року ухвалено визнати за ОСОБА_3 право власності на спадкове майно після смерті батька, ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, зокрема: на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований на АДРЕСА_1; на 1/3 частину земельної ділянки, площею 0, 48 га, розташованої на території с. Гірка Полонка Гіркополонківської сільської ради Луцького району Волинської області. Зазначеним рішенням суду здійснено поділ в натурі спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами шляхом виділу в натурі ОСОБА_3 1/6 частини домоволодіння, у складі таких приміщень: запроектованих приміщень 1-10, площею 7, 2 кв. м, та 1-11, площею 5, 6 кв. м, приміщення 1-8, площею 16 ,6 кв. м, а також колодязя «И», 1/6 частини огорожі 1-7 згідно з технічним паспортом та висновком №О-83 судової будівельно-технічної експертизи від 26 червня 2012 року. Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 10 жовтня 2012 року доповнено зазначене рішення суду першої інстанції вирішенням питання про облаштування окремого входу та перегородок між приміщеннями інших співвласників спірного будинку, зобов'язано ОСОБА_3: демонтувати перегородку між приміщеннями 1-11 та 1-10; в приміщенні 1-11 влаштувати перегородку, товщиною 0, 10 м із дверним прорізом, переобладнати приміщення 1-10* в кухню, 1-11* - в коридор, закласти дверні прорізи між приміщеннями 1-1 і 1-10, 1-7 і 1-8, 1-8 і 1-10, влаштувати дверні прорізи між приміщеннями 1-11* і 1-8, та в приміщення 1-11*, влаштувати подвійні вхідні двері; зобов'язано ОСОБА_3та ОСОБА_4 влаштувати автономні інженерні мережі електропостачання та опалення.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 січня 2014 року ОСОБА_3 зареєстрував право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1.
Під час оцінки доводів касаційної скарги, перевірки законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд керується положеннями Конституції України та ЦК України щодо правового захисту права власності.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
У статті 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов'язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує принцип поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об'єктами власності. Власність зобов'язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.
Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. 
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов'язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об'єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства.
У статті 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57-59 ЦПК України 2004 року), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.
Аналіз наведених норм права свідчить, що для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав, позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди та внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.
Враховуючи, що відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 вересня 2012 року та ухвали Апеляційного суду Волинської області від 10 жовтня 2012 року у позивача та відповідача виникло право приватної власності на окремі об'єкти нерухомого майна, що має наслідком припинення права сумісної власності ОСОБА_3 та  ОСОБА_4, а тому до спірних правовідносин застосовуються правила статті 391 ЦПК України.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження обставин, зазначених у позовній заяві, зокрема про вчинення відповідачем перешкод у користуванні майном позивача. Доводи, що ОСОБА_4 змінив замок у вхідних дверях, не допускає його у приміщення, відмовляється звільнити самовільно зайняті кімнати від належних йому речей також не підтверджені доказами. Натомість у листі Гіркополонківської сільської ради Луцького району Волинської області від 24 січня 2017 року № 61 зазначено, що від ОСОБА_3 звернень до сільської ради про перешкоди у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою не надходило. 04 листопада 2016 року соціально-побутовою комісією сільської ради проведено обстеження господарства на АДРЕСА_1, про що складено акт № 932, в якому зазначено, що ОСОБА_3 тривалий час за адресою спірного будинку не з'являвся, його брат ОСОБА_4 жодних перешкод у користуванні майном йому не створював, що підтверджується свідченнями сусідів.
З огляду на наведене, суди першої та апеляційної інстанцій зробили обгрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв'язку з невчиненням дій відповідачем, які б перешкоджали позивачу у користуванні його майном.
Суд першої інстанції дав оцінку висновку Луцького РВП ЛВП ГУНП у Волинській області від 17 жовтня 2016 року про розгляд звернення ОСОБА_3 (а. с. 15), зазначивши, що такий висновок не містить будь-яких конкретних даних щодо предмета спору, а інших доказів щодо звернень до поліції суду не надано.
Таким чином, суд першої інстанції встановив фактичні обставини справи на підставі зібраних у справі доказів. Твердження заявника, що судами не досліджено та не надано оцінки висновку Луцького РВП ЛВП ГУНП у Волинській області, поясненням сусідів відхилені Верховним Судом, оскільки вони спростовані оскаржуваними судовими рішеннями, такі доводи зводяться лише до переоцінки зазначених доказів.
Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доводи заявника про необґрунтованість відмови у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди також відхилені з огляду на таке.
Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК Україниморальна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, порушенням нормальних життєвих зв'язків, порушенням стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Системний аналіз наведених норм права свідчить, що для відшкодування моральної шкоди необхідна наявність вини, шкоди, протиправної поведінки, причинного зв'язку між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Зважаючи на те, що суди першої та апеляційної інстанцій зробили висновок про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні майном, а вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від неї, оскільки позивач стверджує, що саме чиненням перешкод у користуванні майном йому завдано моральної шкоди, вимога про відшкодування шкоди також не підлягає задоволенню, про що ухвалено рішення судом першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд.
Зважаючи на наведене, доводи заявника на обґрунтування касаційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українине належить до повноважень Верховного Суду. Судами першої та апеляційної інстанцій дотримано норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 22 червня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                          В. А. Стрільчук
 
Судді                                                                                                            С. О. Карпенко
 
                                                                                                                      С. О. Погрібний
 
                                                                                                                      О. В. Ступак
 
                                                                                                                      Г. І. Усик