Постанова
Іменем України
 
12 квітня 2018 року
місто Київ
 
справа № 669/898/15-ц
провадження № 61-1597св17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк»,
відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» на рішення Апеляційного суду Хмельницької області у складі колегії суддів: Грох Л. М., Гринчука Р. С., Костенка А. М. від 28 липня 2016 року, 
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» (далі - ПАТ «Брокбізнесбанк») звернулося до суду з позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, процентів, нарахованих за користування кредитом, пені та трьох відсотків річних, просило стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості за кредитним договором від 30 серпня 2007 року № 141 К-07 у розмірі 152 870, 63 грн.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 30 серпня 2007 року між Акціонерним банком «Брокбізнесбанк» (далі - АБ «Брокбізнесбанк»), правонаступником якого є ПAT «Брокбізнесбанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 141 К-07, згідно з умовами якого ОСОБА_3 отримала кредит в сумі 13 000, 00 доларів США з кінцевим терміном погашення кредиту до 15 серпня 2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 10 % річних та 0, 25 % щомісячної комісії від залишку заборгованості, для придбання житлового будинку. На забезпечення виконання цих зобов'язань між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки від 30 серпня 2007 року № 141 K-07/п. 15 серпня 2008 року за згодою сторін до кредитного договору від 30 серпня 2007 року № 141 К-07 укладено додаткову угоду № 1, умовами якої встановлено процентну ставку за користування кредитом в розмірі 15 % річних, а також визначено порядок повернення кредиту ануїтетними платежами у сумі 197, 88 доларів США, починаючи з вересня 2008 року.
Позичальник зобов'язання за кредитним договором належно не виконувала, внаслідок чого утворилась заборгованість перед банком, яка станом на 12 серпня 2015 року склала 152 870, 63 грн. З наведених підстав позивач просив стягнути з відповідачів зазначену заборгованість в солідарному порядку.
Рішенням Білогірського районного суду Хмельницької області від 08 червня 2016 року позов задоволено частково, стягнуто в солідарному порядку з відповідачів суму заборгованості за кредитним договором від 30 серпня 2007 року № 141 К-07, зокрема, суму заборгованості за кредитом у розмірі 5 441, 17 доларів США, суму заборгованості по процентах за користування кредитом у розмірі 841, 12 доларів США, пеню за прострочення сплати кредиту - 14 978, 05 грн, пеню за прострочення сплати процентів - 2 369,12 грн, 3 % річних за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 1 706, 78 грн та 3 % річних за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами у розмірі 236, 66 грн, вирішено питання про розподіл судових витрат.
Ухвалене рішення обґрунтовувалося тим, що позичальником зобов'язання за укладеним кредитним договором щодо своєчасного повернення суми отриманого кредиту та сплати нарахованих за користування кредитними коштами процентів не виконувались та, зважаючи на те, що поручитель несе солідарну з позичальником відповідальність за наведеними кредитними зобов'язаннями, то вимоги банку є обґрунтованими та такими, які підлягають задоволенню до обох відповідачів. ОСОБА_4 не звертався з позовом про визнання договору поруки недійсним з підстав відсутності у нього волевиявлення на укладення цього правочину, тому згідно зі статтею 204 ЦК України презюмується правомірність цього правочину.
Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 28 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 08 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_3 суму заборгованості за кредитним договором від 30 серпня 2007 року № 141 К-07, яка складається з заборгованості за тілом кредиту - у розмірі 5 441, 17 доларів США, заборгованості по процентах за користування кредитом - 841, 12 доларів США, 17 347, 17 грн пені за прострочення сплати кредиту та процентів та також 3 % річних за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитним договором - у розмірі 1 943, 44 грн. У частині вимог позову до ОСОБА_4 відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат.
Суд апеляційної інстанції в цілому погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що суд повно і всебічно дослідив відносини між сторонами, справу судом першої інстанції розглянуто на підставі встановлених фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів. Втім зазначив, що відсутність волевиявлення ОСОБА_4 на укладення договору поруки, непідписання ним такого договору унеможливлює покладення на нього солідарного обов'язку зі сплати заборгованості за кредитним договором, укладеним ОСОБА_3 з банком.
ПАТ «Брокбізнесбанк», не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, 16 серпня 2016 року звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити рішення Білогірського районного суду Хмельницької області від 08 червня 2016 року в силі.
Касаційна скарга обґрунтовується порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема тим, що судом апеляційної інстанції неправильно встановлено, що відсутність волевиявлення ОСОБА_4 на укладення договору поруки, непідписання ним такого договору унеможливлює покладення на нього солідарного обов'язку зі сплати заборгованості за кредитним договором, укладеним ОСОБА_3 з банком, оскільки позов про визнання договору поруки недійсним у встановленому порядку ОСОБА_4 не заявлявся і предметом судового розгляду у цій справі не був.
У відзиві на касаційну скаргу відповідачі посилаються на те, що під час укладення додаткової угоди не дотримано вимоги про письмову форму правочину, оскільки під час експертного дослідження встановлено, що ОСОБА_4 не підписував цю угоду. З огляду на наведене, відповідачі вважають, що такий правочин є нікчемним відповідно до правил статті 547 ЦК України.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 05 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 28 грудня 2017 року.
Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції підлягають застосуванню правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якою рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судами встановлено, що 30 серпня 2007 року між АБ «Брокбізнесбанк», правонаступником якого є ПAT «Брокбізнесбанк», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 141 К-07, згідно з умовами якого ОСОБА_3 отримала кредит в сумі 13 000, 00 доларів США з кінцевим терміном погашення кредиту до 15 серпня 2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 10 % річних та 0, 25 % щомісячної комісії від залишку заборгованості, для придбання житлового будинку. 
На забезпечення виконання цих зобов'язань позичальника між банком та від імені ОСОБА_4 укладено договір поруки від 30 серпня 2007 року № 141 K-07/п.
Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 23 березня 2016 року № 40 п підписи в графі «Поручитель» на кожному аркуші в договорі поруки від 30 серпня 2007 року № 141 К-07/п виконані не ОСОБА_4, а іншою особою.
15 серпня 2008 року за згодою сторін до кредитного договору від 30 серпня 2007 року № 141 К-07 укладено додаткову угоду № 1, умовами якої встановлено процентну ставку за користуванням кредитом в розмірі 15 % річних, а також визначено порядок повернення кредиту ануїтетними платежами у сумі 197, 88 доларів США, починаючи з вересня 2008 року.
Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи від 23 березня 2016 року № 40 п, додаткова угода від 15 серпня 2008 року № 1 до кредитного договору від 30 серпня 2007 року № 141 К-07 підписана ОСОБА_3
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4, апеляційний суд встановив нікчемність правочину з огляду на відсутність волевиявлення поручителя та непідписання ним договору поруки.
Відповідно до статті 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Як встановлено судами, спірний договір поруки підписаний кредитором, а підпис поручителя виконаний іншою особою, а тому твердження, що не виконана вимога щодо його письмової форми є безпідставним.
Натомість, такий договір не відповідає вимогам правочину щодо волевиявлення сторони відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України, за якими правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідач ОСОБА_4 не підписував договір поруки, що дає підстави для висновку, що договір поруки на створює для ОСОБА_4 будь-яких прав та юридичних наслідків, а тому апеляційний суд зробив обґрунтований висновок щодо відсутності підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_4
Посилання заявника на те, що ОСОБА_4 не звертався з позовом про визнання договору поруки недійсним з підстав відсутності у нього волевиявлення на укладення цього правочину, а тому згідно зі статтею 204 ЦК України презюмується правомірність цього правочину, не може бути перешкодою для неврахування інтересів поручителя при вирішенні справи за позовом банку до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Такий же правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15. Верховний Суд не встановив підстав відступити від зазначеного правового висновку та визнає його обов'язковим у цій справі.
Доводи касаційної скарги про презумпцію правомірності правочину також суперечать положенням частини першої статті 20 ЦК України, за якою право на захист особа здійснює на свій розсуд. Зазначена норма встановлює правило диспозитивності при здійсненні права на захист. Правом обирати спосіб захисту під час судового розгляду, заперечуючи ті обставини, на які посилається протилежна сторона в обґрунтування заявленого позову, чи оспорюючи правочин, відповідач наділений і відповідно до положень статті 11 ЦПК України, якою визначено диспозитивність однією з засад цивільного судочинства.
Всупереч твердженням заявника, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення зважаючи лише на експертний висновок, правильними є висновки суду про відсутність у ОСОБА_4 обов'язку перед банком щодо повернення кредиту, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову до цього відповідача, оскільки відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. 
Згідно зі статтею 57 ЦПК України 2004 року джерелом доказів є дані, встановлені на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків. Тому висновок експерта за своєю правовою суттю є джерелом доказів.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції містить висновки щодо результатів оцінки усіх зібраних у справі доказів, що відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості. Одночасно Верховний Суд врахував, що посилання апеляційного суду на нікчемність правочину у зв'язку з недотриманням його письмової форми є недостатньо обґрунтованими, оскільки договір поруки підписаний кредитором, а підпис від імені поручителя здійснено іншою невідомою особою, тобто письмова форма правочину дотримана, але не дотримано вимог щодо волевиявлення сторін у ньому.
Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Серед загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначених у статті 203 цього Кодексу в частинах третій та п'ятій визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Таким чином у досліджуваних правовідносинах судами встановлено відсутність волевиявлення учасника правочину, яке б відповідало його внутрішній волі, яка мала бути спрямована на реальне настання певних правових наслідків, що обумовлені таким правочином. За відсутності відповідного волевиявлення учасника правочину - такий правочин не спричиняє виникнення у цієї особи як прав, так й обов'язків, обумовлених змістом такої домовленості, а тому Верховний Суд вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини рішення суду апеляційної інстанції посилання на статтю 547 ЦК України щодо нікчемності договору поруки, укладеного від імені ОСОБА_4
Інших доводів у касаційній скарзі заявник не наводив.
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції у незмінній частині відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» задовольнити частково.
Змінити мотивувальну частину рішення Апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2016 року шляхом виключення з числа правових підстав відмови у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором посилання на нікчемність правочину відповідно до статті 547 ЦК України.
У іншій частині рішення Апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     В. А. Стрільчук

Судді                                                                                                  В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик