Постанова
Іменем України
 
5 лютого 2018 року
м. Київ
 
справа № 522/1425/16-ц
провадження № 61-2285 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В.С., 
Пророка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Імексбанк»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 6 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21 вересня 2016 року у складі суддів: Сватаненка В. І., Артеменка А. І., Суворова В. О. 
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
В лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Імексбанк» (далі - ПАТ «Імексбанк»), про стягнення заборгованості за депозитним договором, виплату штрафних санкцій та відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного 13 травня 2014 року договору № 590015068 про приєднання до публічного договору № 1 банківського вкладу від 20 січня 2014 року та двох додатків до цього договору від 23 травня 2014 року, ПАТ «Імексбанк» прийняв від позивача депозитний вклад у сумі 10 648, 35 дол. США на строк до 18 червня 2015 року під 11 % річних. Крім того, відповідно до укладеного 13 травня 2014 року договору про приєднання до публічного договору № 1 банківського вкладу від 20 січня 2014 року та додатку до цього договору від 23 травня 2014 року,  ПАТ «Імексбанк» прийняв від позивача депозитний вклад у сумі 47 892, 67 грн на строк до 18 червня 2015 року під 11 % річних. Постановою Правління Національного банку України «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Імексбанк» до категорії неплатоспроможних» від 26 січня 2015 року № 50  виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ( далі - ФГВФО ) прийнято рішення про впровадження з 27 січня 2015 року в ПАТ «Імексбанк» тимчасової адміністрації, а  27 травня 2015 року розпочато процедуру його ліквідації.
Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_4, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з відповідача суму несплаченого залишку грошових коштів за депозитним договором № 590015068 від 13 травня 2014 року у розмірі 4 327, 30 дол. США, нараховані відсотки за ставкою 11 % річних та 3 % річних у загальному розмірі 346, 89 дол. США, а також відшкодувати моральну шкоду у сумі 10 000 грн.
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 6 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідно до вимог частини першої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» ФГВФОгарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, яка не може бути меншою ніж 200 000 грн незалежно від кількості вкладів в одному банку. В четверту чергу задовольняються вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що не перевищує суму виплачену ФГВФО. ОСОБА_4 станом на 7 липня 2015 року повністю отримав гарантовану суму відшкодування коштів за вказаними депозитними вкладами, а вимога вкладника про відшкодування суми, що перевищує гарантовану, має бути задоволена в четверту чергу, після задоволення вимог попередніх трьох черг. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд першої інстанції керувався положенням пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів», який передбачає право споживачів на відшкодування моральної шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією (товар, робота чи послуга, що виготовляється, виконується чи надається для суспільних потреб).
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 21 вересня 2016 року рішення Приморського районного суду міста Одеси від 6 червня 2016 року залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що вимоги вкладника про повернення суми вкладу, якому ФГВФО виплачено суму граничного розміру відшкодування коштів за вкладом, можуть бути задоволені лише в четверту чергу. Крім того, суд зазначив, щоу разі порушення зобов'язання моральна шкода може відшкодовуватися тоді, коли це передбачено договором або законом. Договорами банківських вкладів, укладених між позивачем та відповідачем, не була передбачена можливість відшкодування банком позивачу моральної шкоди внаслідок неналежного виконання банком свого зобов'язання. 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій і передати справу на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що відмовляючи у задоволенні позову про повернення грошового вкладу, який є власністю позивача, суди порушили положення статті 321 ЦК України та статті 41 Конституції України. 
У березні 2017 року ПАТ «Імексбанк» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення судів є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.
17 січня 2018 року справу передано на розгляд до Верховного Суду.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Судами встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Імексбанк» до категорії неплатоспроможних» від 26 січня 2015 року № 50, виконавчою дирекцією ФГВФО 26 січня 2015 року прийнято рішення № 16 про впровадження з 27 січня 2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Імексбанк».
Виконавчою дирекцією ФГВФО 27 травня 2015 року прийнято рішення № 105, згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Імексбанк» та призначено уповноважену особу ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Імексбанк».
Пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується ФГВФО стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.
Відповідно до частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення коштів та майна банку; звернення стягнення на майно банку; накладення арешту на кошти та майно банку; нарахування неустойки, (штрафів, пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), а також зобов'язань перед кредитором, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов'язань банку.
Якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі  № 6-1123цс16.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що вимоги кредитора про відшкодування суми, що перевищує гарантовану має відбутися в порядку черговості, що передбачено статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги. У разі якщо обсяг коштів, одержаних від реалізації майна, недостатній для повного задоволення всіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно сумі вимог, що належить кожному кредитору однієї черги.
Статтею 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що з дня призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб припиняється нарахування відсотків, неустойки та інших санкцій за всіма видами заборгованості банку. 
На підставі викладеного, суди дійшли вірного висновку, що правові підстави для нарахування відсотків на суму заборгованості за вкладами відсутні.
Судами вірно враховано положення частини 1 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів», де передбачено право споживачів на відшкодування моральної шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією (товар, робота чи послуга, що виготовляється, виконується чи надається для суспільних потреб). Крім того, умови укладених договорів банківських вкладів між позивачем та відповідачем також не передбачають відшкодування моральної шкоди позивачу внаслідок неналежного виконання банком своїх зобов'язань.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 6 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 21 вересня 2016 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | І. М. Фаловська     В. С. Висоцька     В. В. Пророк