Постанова
Іменем України
 
28 березня 2018 року
 
м. Київ
 
справа № № 458/1227/15-ц
 
провадження № 61-7866св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Антоненко Н. О.,  Журавель В. І. (суддя - доповідач),  Коротуна В. М.,  Крата В. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія Ваш Авто», 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Турківського районного суду Львівської області від 22 січня 2016 року у складі головуючого судді Федитник І. Д. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 07 квітня 2016 року у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді - Ванівського О. М., суддів: Богонюка М. Я., Гриновця Б. М.,
 
встановив:
 
У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія Ваш Авто» (далі - ТОВ «Лізингова компанія Ваш Авто») про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.
 
Позов мотивовано тим, що 15 липня 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та позивачем було укладено договір фінансового лізингу № 000046 в рахунок якого останнім було сплачено 53 000 грн, що підтверджується квитанціями. Вважає, що умови зазначеного договору є несправедливими, оскільки суперечать змісту статей 203, 509, 762, 768, 808 ЦК України, статей 11, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та встановлюють відповідальність за порушення умов договору лише споживача, немає відповідальності відповідача, не надано права споживачу вимагати дострокового розірвання договору. Укладений договір фінансового лізингу не спрямований на реальне настання правових наслідків.
 
З урахуванням наведеного, ОСОБА_3 просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу від 15 липня 2015 року № 000046, укладений між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто», стягнути з відповідача 53 000 грн в рахунок повернення сплачених ним коштів за договором фінансового лізингу та 10 000 грн моральної шкоди.
 
Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 22 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 07 квітня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що укладений між сторонами договір лізингу відповідає нормам ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про захист прав споживачів». Належних та допустимих доказів наявності факту введення в оману позивач суду не надав.
 
У квітні 2016 року до суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_3, у якій він просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд не перевірив та не надав оцінки умовам договору лізингу, які є несправедливими та суперечать положенням ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Суди не встановили наявності ліцензії у відповідача на здійснення фінансових послуг.
 
Крім того, оспорюваний договір не було посвідчено нотаріально.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
 
Суд установив, що 15 липня 2015 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 000046. 
 
Відповідно до умов договору відповідач придбає у свою власність бажаний предмет згідно з договором, а саме автомобіль Джилі EMGRAND 7 вартістю 280 000 грн і передає його позивачу у користування не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок таких платежів: адміністративного платежу, авансового платежу та комісій за передання предмета лізингу (в разі наявності). Відповідно до укладеного договору позивач сплатив адміністративний платіж в розмірі 28 000 грн та авансований платіж 25 000 грн, що підтверджується квитанціями про оплату від 15 липня 2015 року.
 
Лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізиногоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платі в такому випадку поверненню не підлягає.
 
Відносини, що виникають у зв'язку з укладенням договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг» та Законом України «Про захист прав споживачів».
 
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.
 
Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.
 
У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
 
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
 
Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
 
Несправедливими згідно з частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).
 
Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року № 6-330цс16.
 
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 посилався на те, що умови договору, зокрема, пункти 1.4, 3.2.7, 4.2, 5.4, 5.7, 5.9, 7.3, 10.10, 10.12, 10.15, 10.16, 11.5, 12.1, 12.4, 12.5, 12.6, 12.8, 12.10, 12.11, 12.12, 12.13, є несправедливими та не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».
 
З урахуванням викладеного та у порушення вимог процесуального законодавства апеляційний суд зазначивши, що договір лізингу було укладено з дотриманням положень цивільного законодавства та його зміст не суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», умови договору, які позивач вважає несправедливими, не дослідив та не проаналізував.
 
Пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
З урахуванням наведеного, судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
постановив:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
 
Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 07 квітня 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване судове рішення суду апеляційної інстанції втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Головуючий                                                                                   М. Є. Червинська 
 
Судді:                                                                                              Н. О. Антоненко
 
В. І.Журавель
 
                                                                                                           В.М. Коротун
 
                                                                                                           В.І. Крат