Постанова
Іменем України
 
21 лютого 2018 року
м. Київ
справа № 234/19440/15-ц
провадження № 61-2548 св 18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого  Стрільчука В. А.,
суддів:             Олійник А. С.,                                        Погрібного С. О., 
                          СтупакО. В. (суддя-доповідач),                  Усика Г. І., 
 
учасники справи:
 
позивач -ОСОБА_3,
 
відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
 
третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 1 квітня 2016 року у складі судді                            Юр'євої К. С. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 28 липня 2016 року у складі колегії суддів: Канурної О. Д., Будулуци М. С., Санікової О. С.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія                               «Інгосстрах» (далі - ПрАТ «СК «Інгосстрах»), про захист прав споживачів.
 
Позовні вимоги мотивовано тим, що 24 березня 2011 року позивач у відповідача отримав платіжну картку з картковим рахунком № НОМЕР_2 для                          здійснення розрахункових операцій. 15 квітня 2011 року на цей рахунок від                                       ПрАТ «СК «Інгосстрах» надійшла виплата страхового відшкодування в розмірі                       40 799 грн 68 коп., яку позивач зняв у той самий день, оскільки вважав, що отримав страхову виплату згідно з договором та актом страхування про страховий випадок від 11 квітня 2011 року № И-1694, відповідно до якого позивач повинен був отримати                               50 974 грн 60 коп., але зараховано 40 779 грн 68 коп., інша частина платежу була                   перерахована відповідачем на інший рахунок на погашення кредиту. 2 серпня                         2013 року відповідач, не повідомивши позивача про свої наміри, списав із карткового рахунку 40 799 грн 68 коп. за розпорядженнямПрАТ «СК «Інгосстрах» за актом                         від 30 липня 2013 року № И-2467 у зв'язку з тим, що позивач отримав страхову                    виплату від Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Іллічівське»                  (далі - ПрАТ «СТ «Іллічівське»). У листі від 14 липня 2014 року відповідач посилався на правомірність списання грошових коштів, вважаючи це помилкою, та керувався                пунктом 2.35 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, про те, що кошти, які помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача,               мають повертатись ним у строки, встановлені законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку. Крім того, починаючи з 31 серпня 2013 року відповідач перевів правовідносини з банківського рахунку на кредитні за системою овердрафт та почав систематично нараховувати позивачу відсотки за прострочену заборгованість та штрафи. Станом на 17 листопада 2015 року заборгованість за карткою становить 156 052 грн 32 коп., за штрафами - 26 396 грн 10 коп. Також відповідач відкрив спеціальний рахунок № НОМЕР_1 для зарахування штрафів, у зв'язку з чим позивач не міг виконувати інші кредитні зобов'язання, так як гроші, які він намагався сплачувати за кредитні договори, перераховувались на цей рахунок для штрафів, наслідком чого є судові процеси про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет застави. У зв'язку з цим позивач вважає, що відповідач не тільки не повідомив позивача вказаним в інструкції способом про начебто помилковий переказ у 2011 році, не тільки порушив вимоги Інструкції про формат вирішення спору, а й втрутився в матеріальний спір між позивачем та третьою особою. 
 
Посилаючись на викладене, позивач просив визнати незаконними банківські операції, виконані ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором банківського рахунку від 24 березня 2011 року № НОМЕР_2, починаючи з 2 серпня 2013 року, включаючи утворену відповідачем кредитну заборгованість у розмірі 40 799 грн 68 коп., нараховані на неї проценти та штрафи; усунути перешкоди у виконанні позивачем кредитних зобов'язань за договорами від 10 травня 2007 року № КТТ2GK00000017 (кредитно-іпотечний договір) та від 24 листопада 2006 року № КТНЗАК10580395 (авто в кредит) шляхом заборони відповідачу автоматично перераховувати платежі, призначені для погашення заборгованості за вказаними кредитними договорами, на рахунок для штрафів № НОМЕР_1 у ПАТ КБ «ПриватБанк», та стягнути з відповідача судові витрати.
 
Заперечуючи проти позову, представники відповідача та третьої особи пояснили, що                   24 листопада 2006 року між позивачем та ПрАТ «СК «Інгосстрах» було укладено договір страхування наземного транспортного засобу № КТНЗАК10580395, вигодонабувачем зазначено відповідача, тобто цей договір укладено на користь третьої особи. 13 жовтня 2010 року був пошкоджений застрахований транспортний засіб позивача внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) та в квітні 2011 року на                        підставі страхового акта від 11 квітня 2011 року № И-1694 виплачено страхове                        відшкодування в розмірі 50 974 грн 60 коп. У травні 2013 року ПрАТ «СК «Інгосстрах» звернулося з вимогою до ПрАТ «СТ «Іллічівське», в якого була застрахована цивільно-правова відповідальність винної в ДТП особи, про відшкодування в межах ліміту за відповідним полісом грошових коштів у рахунок відшкодування витрат, пов'язаних зі сплатою страхового відшкодування, однак листом від 10 червня 2013 року ПрАТ «СТ «Іллічівське» повідомило про те, що 20 липня 2011 року це товариство здійснило                   виплату ОСОБА_3 у сумі 24 990 грн, яку було отримано із порушенням                        пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України. Тобто позивач зобов'язався згідно з пунктом 13.2.10 договору № КТНЗАК10580395 інформувати страховика про одержання від третіх осіб будь-яких відшкодувань збитків, що підлягають відшкодуванню за цим договором у триденний строк з моменту одержання та одночасно повертати ці суми страховикові, якщо вони одержані після страхового відшкодування. Щодо списання помилково нарахованих коштів, то відповідно до пункту 2.1.1.5.8 Умов та правил надання банківських послуг, у випадку помилкового зарахування грошових коштів на картрахунок держатель зобов'язаний повернути ці кошти і доручає банку здійснити їх повернення шляхом списання з відповідного картрахунку. Оскільки встановлено, що сплата страхових виплат здійснена помилково з вини позивача, то                  вважає таке списання правомірним. Щодо відкриття додаткових рахунків, на яких обліковуються санкції за кредитним договором, то пунктом 2.1.1.2.19 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт доручає відкривати додаткові рахунки до договору. Стосовно порядку погашення заборгованості, то кредитним договором передбачено, що кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості за кредитом, при реалізації банком права на стягнення неустойки відповідно до пункту 1.1.4.10 направляються для погашення штрафів, тобто дії банку є правомірними. Посилаючись на викладене, представники відповідача та третьої особи просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
 
Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 1 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.
 
Визнано незаконними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» стосовно списання 2 серпня                             2013 року грошових коштів у сумі 40 799 грн 68 коп. із карткового рахунку                                                № НОМЕР_2, відкритого у ПАТ КБ «ПриватБанк» на ім'я ОСОБА_3
 
Припинено автоматичне стягнення ПАТ КБ «ПриватБанк» платежів, призначених для погашення заборгованості за кредитними договорами від 10 травня 2007 року                             № KTT2GK00000017 (кредитно-іпотечний договір) та від 24 листопада 2006 року                       № KTHЗAK10580395 (авто в кредит) на рахунок № НОМЕР_1, відкритий ПАТ КБ  «ПриватБанк» для штрафів.
 
Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати в сумі 974 грн 40 коп.
 
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що відповідач неправомірно списав з карткового рахунку № НОМЕР_2 грошові кошти в сумі 40 779 грн 68 коп. за вимогою третьої особи, внаслідок чого утворилася заборгованість, нараховано відсотки та штрафи, після чого відповідач відкрив рахунок для штрафів                                                № НОМЕР_1, внаслідок чого позивач втратив можливість сплачувати щомісячні платежі за кредитними договорами від 24 листопада 2006 року                                   № КТНЗАК10580395 (авто в кредит) та від 10 травня 2007 року  № КТТ2GK00000017 (договір іпотеки квартири), оскільки всі платежі автоматично списувалися на рахунок № НОМЕР_1 для штрафів. При цьому суд виходив із того, що на порушення вимог статті 26 Закону України «Про страхування» ПрАТ «СК «Інгосстрах» не повідомило ОСОБА_3 письмово про своє рішення щодо відмови йому в страховій виплаті з обґрунтуванням причин відмови, у зв'язку із чим він був позбавлений можливості оскаржити відмову страховика у страховій виплаті в судовому порядку. Крім того, ПрАТ «СК «Інгосстрах», не надіславши позивачу ні страховий акт, яким у виплаті страхового відшкодування відмовлено, ні вимогу про повернення виплаченого страхового відшкодування або його частини, надіслало в серпні 2013 року до ПАТ КБ «ПриватБанк» вимогу, в якій просило перерахувати надлишково перераховані кошти.
 
Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 28 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Краматорського міського суду Донецької області від 1 квітня 2016 року залишено без змін.
 
Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що місцевий суд правильно встановив обставини справи, визначився з характером виниклих спірних правовідносин та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи та є безумовними підставами для скасування чи зміни рішення, у справі не встановлено.
 
У серпні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, які заявник просить скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що позов подано до неналежного відповідача, оскільки банк не списував грошових коштів на власний рахунок, а лише виконував доручення ПрАТ «СК «Інгосстрах», та кошти були перераховані саме на рахунок цієї страхової компанії. У разі невиконання банком доручення страхової компанії, могла б настати відповідальність за неналежне виконання доручення, передбачена Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Також зазначено, що позивач не скористався правом оспорити страховий акт від 30 липня 2013 року                         № И-2467, який до цього часу є чинним, а тому перерахування грошових коштів за цим актом є законним. Крім того, міститься посилання на те, що суди не дослідили належним чином Умов та правил надання банківських послуг.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 27 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі, а ухвалою від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про             внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного             процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У січні 2018 року до Верховного Суду передано вищевказану цивільну справу.
 
Від представника позивача ОСОБА_3 надійшли заперечення на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», які мотивовано тим, що суди попередніх інстанцій правильно встановили характер правовідносин між сторонами та застосували норми чинного законодавства, таким чином, правильно вирішили справу. Із посиланням на положення статей 1066, 1068 ЦК України заявник вважає безпідставними доводи касаційної скарги щодо неналежного відповідача у цій справі, зауважуючи при цьому, що саме банк здійснив 2 серпня 2013 року оспорювану банківську операцію за платіжною карткою позивача, а в подальшому й інші банківські операції із нарахування процентів і штрафів на списану суму в розмірі 40 779 грн 68 коп.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. 
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - без змін з огляду на таке.
 
Судом установлено, що між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договори, а саме: кредитний договір від 24 листопада 2006 року № КТНЗАК10580395 (авто в кредит) та від 10 травня 2007 року № КТТ2GK00000017 (договір іпотеки квартири), за якими ОСОБА_3 зобов'язався щомісячно сплачувати платежі для погашення боргу.
 
24 листопада 2006 року між Закритим акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах» (далі - ЗАТ «СК «Інгосстрах»), правонаступником якого є ПрАТ «СК                       «Інгосстрах», та ОСОБА_3 укладено договір страхування наземного транспортного засобу на виконання договору застави від 24 листопада 2006 року                                              № КТНЗАК10580395, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, на                   забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 24 листопада                  2006 року № КТНЗАК10580395.
 
Відповідно до пунктів 13.2.10 та 15.23 вказаного договору страхування страхувальник повинен поінформувати страховика про отримані від третіх осіб будь-які відшкодування шкоди, які належать відшкодуванню за договором, у триденний строк з моменту отримання та повернути ці суми страховику, якщо вони отримані після виплати страхового відшкодування. Невиконання страхувальником цих умов дає страховику право відмовити у виплаті чи вимагати від страхувальника повернення виплаченого страхового відшкодування або його частини. 
 
24 березня 2011 року позивач отримав у відповідача платіжну картку з картковим рахунком № НОМЕР_2 для здійснення розрахункових операцій.
 
Після настання страхового випадку 13 жовтня 2010 року головою правління ЗАТ «СК «Інгосстрах» затверджено страховий акт від 11 квітня 2011 року № И-1694, відповідно до пункту 3.5 якого вирішено провести виплату у розмірі страхового відшкодування з видачею 40 799 грн 68 коп. на рахунок станції технічного обслуговування та                              10 194 грн 92 коп. на рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитом перед ПАТ КБ «ПриватБанк».
 
15 квітня 2011 року на вказаний вище картковий рахунок позивача від ПрАТ «СК                       «Інгосстрах» надійшла виплата страхового відшкодування в розмірі                                          40 779 грн 68 коп., яку він зняв того самого дня, оскільки вважав, що отримав страхову виплату згідно з договором та актом про страховий випадок від 11 квітня                            2011 року № И-1694.
 
Також установлено, що після отримання інформації від ПрАТ «СТ «Іллічівське»                           від 10 червня 2013  року про здійснення ОСОБА_3 виплати страхового відшкодування в сумі 24 990 грн, головою правління ПрАТ «СК «Інгосстрах» затверджено страховий акт від 30 липня 2013 року № И-2467, відповідно до пункту 3.5 якого вирішено у виплаті відмовити із зазначенням, що відповідно до пункту 16.1.3 договору страхування причиною відмови може бути надання страхувальником неправдивих відомостей про об'єкт страхування. Зазначеним страховим актом скасований страховий акт від 11 квітня 2011 року № И-1694  із зазначенням, що висновки страхового агента вважаються остаточними.
 
2 серпня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі вимоги ПрАТ «СК «Інгосстрах» списало грошові кошти в сумі 40 779 грн 68 коп. із карткового рахунку позивача                                             № НОМЕР_2.
 
31 серпня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» перевело правовідносини з карткового рахунку № НОМЕР_2 на кредитні за системою овердрафт та почало нараховувати позивачу відсотки за прострочену заборгованість та штрафи. Станом на                         17 листопада 2015 року заборгованість за вказаною карткою становить                               156 052 грн 32 коп., штрафи - 26 396 грн 10 коп.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» до нечесної підприємницької практики, яка в Україні забороняється, включаються дії, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції, а, також, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
 
Закон називає агресивною таку підприємницьку практику, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.
 
Однією з ознак агресивної підприємницької практики згідно з пунктом 4 частини четвертої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» є встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором.
 
Забороняється вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання (пункт 4 частини п'ятої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).
 
Згідно з пунктом 2.35 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України                                    від 21 січня 2004 року № 22, кошти, що помилково зараховані на рахунок неналежного отримувача, мають повертатися ним у строки, встановлені законодавством України, за порушення яких неналежний отримувач несе відповідальність згідно із законодавством України. У разі неповернення неналежним отримувачем за будь-яких причин коштів у зазначений строк повернення їх здійснюється в судовому порядку.
 
На підставі наявних у справі доказів та положень указаних норм матеріального права суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_3, оскільки відповідач неправомірно списав із карткового рахунку № НОМЕР_2 грошові кошти в сумі 40 779 грн 68 коп. за вимогою третьої особи, внаслідок чого утворилася заборгованість, нараховано відсотки та штрафи.
 
Стосовно посилання відповідача на правомірність списання грошових коштів згідно з пунктом 2.1.1.5.8 Умов та правил надання банківських послуг, із якими позивач був ознайомлений під час укладення договору про відкриття карткового рахунку, за яким у випадку помилкового зарахування грошових коштів на картковий рахунок держатель зобов'язаний повернути ці кошти та доручає банку здійснити їх повернення шляхом списання з відповідного карткового рахунку, суд правильно зазначив наступне. Зокрема, суд правильно вважав, що мало місце не помилкове зарахування коштів, а виплата страхового відшкодування на підставі страхового акта від 11 квітня                              2011 року № И-1694, який був скасований страховим актом від 30 липня 2013 року                    № И-2467 із зазначенням підстави - подання неправдивих відомостей страхувальником про об'єкт страхування, що також підтверджується вимогою третьої особи до відповідача про повернення саме надлишково, а не помилково перерахованих коштів. 
 
Таким чином, суд правильно виходив із того, що 15 квітня 2011 року позивачу                          ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 40 779 грн 68 коп. були зараховані правомірно відповідно до акта про страховий випадок від 11 квітня 2011 року № И-1694, однак                     2 серпня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі вимоги ПрАТ «СК «Інгосстрах» неправомірно без повідомлення та згоди позивача списало грошові кошти в сумі                     40 779 грн 68 коп. із карткового рахунку позивача № НОМЕР_2.
 
Неправомірні дії відповідача зі списання грошових коштів із карткового рахунку позивача за вимогою третьої особи призвели до таких наслідків, як утворення заборгованості, нарахування відсотків і штрафів, після чого відповідач відкрив на ім'я позивача рахунок для штрафів, внаслідок чого позивач втратив можливість сплачувати щомісячні платежі за вищевказаними кредитними договорами, оскільки всі платежі автоматично списувалися на рахунок для штрафів, що, як правильно вважав суд, свідчить про перешкоджання позивачу відповідачем у виконанні зазначених договорів.
 
При цьому суд належно оцінив ту обставину, що позивач не брав кредиту за договором банківського рахунку від 24 березня 2011 року № НОМЕР_2, а користуючись дебетовою карткою грошові зобов'язання виконував повністю, сплачуючи необхідні комісії за користування карткою.
 
Крім того, на обґрунтування свого висновку суд зазначив, що на порушення вимог статті 26 Закону України «Про страхування» ПрАТ «СК «Інгосстрах» не повідомило ОСОБА_3 письмово про своє рішення щодо відмови йому в страховій виплаті з обґрунтуванням причин відмови, у зв'язку із чим він був позбавлений можливості оскаржити відмову страховика у страховій виплаті в судовому порядку. ПрАТ «СК «Інгосстрах», не надіславши позивачу ні страховий акт, яким у виплаті страхового відшкодування відмовлено, ні вимогу про повернення виплаченого страхового відшкодування або його частини, надіслало в серпні 2013 року до ПАТ КБ «ПриватБанк» вимогу, в якій просило перерахувати надлишково перераховані кошти.
 
Статтею 212 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час розгляду справи в суді) установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
 
Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості. 
 
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що позов подано до неналежного відповідача, є помилковими, спростовуються змістом позовної заяви, позовними вимогами, а саме: визнати незаконними банківські операції, виконані ПАТ КБ «ПриватБанк» за договором банківського рахунку від 24 березня 2011 року № НОМЕР_2, починаючи з 2 серпня 2013 року, включаючи утворену відповідачем кредитну заборгованість у розмірі 40 799 грн 68 коп., нараховані на неї проценти та штрафи; усунути перешкоди у виконанні позивачем кредитних зобов'язань за договорами                    від 10 травня 2007 року № КТТ2GK00000017 (кредитно-іпотечний договір) та                               від 24 листопада 2006 року № КТНЗАК10580395 (авто в кредит) шляхом заборони                      відповідачу автоматично перераховувати платежі, призначені для погашення заборгованості за вказаними кредитними договорами, на рахунок для штрафів                                    № НОМЕР_1 у ПАТ КБ «ПриватБанк», за якими належним відповідачем є самеПАТ КБ «ПриватБанк».
   
Разом із цим відповідно до вимог статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
 
Згідно з положеннями статей 1, 3, 118 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод і інтересів фізичних та юридичних осіб у порядку, визначеному законодавством України. Захист цивільних прав у судовому порядку здійснюється шляхом пред'явлення позову до особи, якою, як вважає позивач, порушені його права, свободи чи інтереси.
 
Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення,  невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих 
осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач 
відповідальним за це, що і було зроблено судами попередніх інстанцій.
 
Згідно зі статтею 15 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові  заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів міститься у статті 16 ЦК України.
 
Аналіз наведених норм закону вказує на те, що особа має право на захист свого порушеного права лише у випадку реального його порушення чи реальної небезпеки такого порушення. При цьому відповідачем у справі має бути особа, яка реально порушує чи створює реальну небезпеку порушення прав позивача.
 
Виходячи з викладеного, належним відповідачем у цій справі, враховуючи предмет і підстави поданого позову, є саме ПАТ КБ «ПриватБанк», а доводи касаційної скарги про те, що банк не списував грошових коштів на власний рахунок, а лише виконував доручення ПрАТ «СК «Інгосстрах» і кошти були перераховані на рахунок цієї страхової компанії, а в разі невиконання банком доручення страхової компанії могла б настати відповідальність за неналежне виконання доручення, передбачена Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», цього не спростовують.
 
Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що позивач не скористався правом оспорити страховий акт від 30 липня 2013 року № И-2467, який до цього часу є чинним, а тому перерахування грошових коштів за цим актом є законним, адже, як правильно установили суди попередніх інстанцій, позивачу правомірно зараховано в квітні 2011 року грошові кошти на підставі акта про страховий випадок від 11 квітня                  2011 року № И-1694, однак у подальшому в серпні 2013 року ці кошти неправомірно списано банком на підставі вимоги третьої особи - страхової компанії, без повідомлення та згоди позивача.
 
Посилання заявника в касаційній скарзі на те,  що суди не дослідили належним чином Умов та правил надання банківських послуг, а саме пункту 2.1.1.5.8 щодо помилкового зарахування грошових коштів, були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій по суті вирішення спору, про що свідчить зміст оскаржуваних судових рішень, які їх обґрунтовано спростували, зазначивши, що мало місце не помилкове зарахування коштів, а виплата страхового відшкодування на підставі страхового акта від 11 квітня 2011 року № И-1694, який був скасований страховим актом                            від 30 липня 2013 року № И-2467 із зазначенням підстави - подання неправдивих відомостей страхувальником про об'єкт страхування, що також підтверджується вимогою третьої особи до відповідача про повернення саме надлишково, а не помилково перерахованих коштів. Такі доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
 
Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 1 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 28 липня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Головуючий                                                                  В. А. Стрільчук

 
Судді:                                                                        А. С. Олійник

 
                                                                                                      С.О. Погрібний

 
                                                                                  О.В. Ступак

 
                                                                                  Г.І. Усик