Постанова
Іменем України
 
6 березня 2018 року
 
м. Київ
справа № 299/2534/15-ц
 
провадження № 61-3085 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого Стрільчука В. А.,
 
суддів:            Кузнєцова В. О.,                                 Погрібного С. О., 
 
                         Ступак О.В. (суддя-доповідач),     Усика Г. І.,             
 
учасники справи: 
позивач -ОСОБА_3, 
 
відповідачі: Чепівська сільська рада Виноградівського району, ОСОБА_5,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 9 лютого 2016 року у складі судді Надопта А. А. та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 7 червня 2016 року у складі колегії суддів:                                Власова С. О., Фазикош Г. В., Бисаги Б. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Чепівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області, ОСОБА_5 про захист права власності.
 
Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що її брат ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, заповіту після смерті не залишав, і оскільки на час смерті брат не мав ані дружини, ані дітей, ані живих батьків, то єдиним спадкоємцем за покійним є позивач. Заяви про відмову від спадщини вона не подавала, тому вважає, що спадщину за померлим ОСОБА_6 вона прийняла у встановленому законом порядку. До складу спадкового майна після смерті брата входили земельні ділянки, а саме:                                                 на АДРЕСА_1 та на АДРЕСА_2, які належали ОСОБА_6 на підставі рішень Чепівської сільської ради від 29 листопада 1996 року «Про виділення земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків» та від 28 вересня                       2004 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність», на які брат за життя так і не встиг отримати правовстановлюючі документи. Однак рішенням Чепівської сільської ради від 9 липня 2013 року № 195 припинено дію рішення про виділення ОСОБА_6 земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та передання такої земельної ділянки у приватну власність. Вказане рішення визнано протиправним та скасовано відповідно до постанови Виноградівського районного суду від 23 вересня 2013 року, яке залишено у силі ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду. ОСОБА_3 звернулася до сільської ради із заявою про надання дозволу на розробку проекта землеустрою на земельну ділянку, що знаходиться на АДРЕСА_1, додавши до заяви графічні матеріали про місце розташування, розмір та цільове призначення земельної ділянки, але отримала відмову, оскільки ця земельна ділянка вже належить ОСОБА_5 на праві приватної власності. Таким чином, без її відома сільська рада своїм рішенням від 26 грудня 2013 року № 219 затвердила проект землеустрою на вказану земельну ділянку ОСОБА_5 та визнала за ним право приватної власності на цю ділянку, кадастровий № НОМЕР_1, видавши свідоцтво про право власності від 5 лютого 2014 року № 17382050. Однак, на переконання позивача, вказана земельна ділянка належить на праві приватної власності саме їй як єдиному спадкоємцю після смерті брата ОСОБА_6, а сільська рада не мала права передавати цю ділянку іншій особі.
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просила визнати недійсним та скасувати рішення Чепівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області                         від 9 липня 2013 року № 196 «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність»; визнати недійсним та скасувати рішення Чепівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської                       області від 26 грудня 2013 року № 219 «Про затвердження проекту землеустрою,                    щодо відведення земельної ділянки у власність»; визнати недійсним свідоцтво про право власності від 5 лютого 2014 року № 17382050 про визнання за ОСОБА_5 права власності на земельну ділянку, кадастровий № НОМЕР_1, та                 скасувати відповідну державну реєстрацію права власності; витребувати від                                  ОСОБА_5 земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,15 га, кадастровий                                                     № НОМЕР_1, та визнати за ОСОБА_3 право власності на вказану земельну ділянку.
 
Представник відповідача Чепівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області позову не визнав, пославшись на наявність двох взаємовиключних рішень сільської ради с. Чепа, якими спірну земельну ділянку було виділено ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Вважає, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, тому просив у задоволенні позову відмовити.
 
Представник відповідача ОСОБА_5 також заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість.
 
Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 9 лютого                   2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.
 
Визнано недійсним та скасовано рішення Чепівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області від 9 липня 2013 року № 196 «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність».
 
Визнано недійсним та скасовано рішення Чепівської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області від 26 грудня 2013 року № 219 «Про затвердження проекту землеустрою, щодо відведення земельної ділянки у власність».
 
Визнано недійсним свідоцтво про право власності від 5 лютого 2014 року                                     № 17382050 про визнання за ОСОБА_5 права власності на земельну ділянку, кадастровий № НОМЕР_1, та скасовано відповідну державну реєстрацію права власності.
 
Витребувано від ОСОБА_5 земельну ділянку, що знаходиться за адресою:                                АДРЕСА_1, площею 0,15 га, кадастровий                      № НОМЕР_1.
 
Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,15 га, кадастровий № НОМЕР_1.
 
Вирішено питання щодо судових витрат. 
 
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що спірна земельна ділянка належить на праві приватної власності саме ОСОБА_3 як єдиному спадкоємцю після смерті                    ОСОБА_6, а сільська рада не мала права передавати цю ділянку іншій особі, що також встановлено постановою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 23 вересня 2013 року, яка набрала законної сили, а тому право приватної власності позивача підлягає захисту відповідно до приписів статті 16 ЦК України. Суд вважав, що Чепівська сільська рада не мала права приймати рішення, яким припинила дію попередніх своїх рішень про надання земельної ділянки на праві приватної власності ОСОБА_6, таким чином, вийшла за межі наданих законом повноважень, тому рішення Чепівської сільської ради Виноградівського району                            від 9 липня 2013 року № 195 є протиправним. 
 
Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 7 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 9 лютого 2016 року залишено без змін.
 
Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до                             неправильного вирішення справи.
 
У липні 2016 року ОСОБА_5 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення, які заявник просить скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що оскаржуваними судовими рішеннями                        ОСОБА_5 протиправно і незаконно було позбавлено права власності на земельну ділянку. Оскаржувані судові рішення вважає несправедливими, необґрунтованими, необ'єктивними, однобічними і такими, що ухвалені з порушенням норм процесуального та матеріального права. Посилається на те, що суди усупереч вимогам статей 66, 212 ЦПК України свої висновки обґрунтовували змістом позовної заяви і поясненнями представника позивача, які у свою чергу не були підтверджені й доведені сукупністю належних і допустимих доказів. Судом не було досліджено допустимі і належні докази сторони відповідача; суд у своєму рішенні жодним чином не спростував і не вказав, чому докази відповідачів не взято до уваги, і жодним чином не спростував подані відповідачами докази. Посилаючись на статті 125, 126 ЗК України, зазначає, що до моменту своєї смерті ОСОБА_6 не оформлював права власності на спірну земельну ділянку на АДРЕСА_1, державного акта на право власності на землю не отримував, державної реєстрації права власності не здійснював, тобто спадкодавець не був власником спірної земельної ділянки, а на момент передачі цієї земельної ділянки ОСОБА_5 її власником була Чепівська сільрада, тому передача йому земельної ділянки є правомірною. У зв'язку з чим, вважає, що позивач ОСОБА_3 не мала права звертатися до суду за захистом права власності на майно, власником якого вона не була, що є підставою для відмови в задоволенні її позову. Вказує на те, що суд позбавив його права власності на земельну ділянку без законних підстав, чим грубо порушив вимоги                                          статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі, а ухвалою від 14 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про             внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного             процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У січні 2018 року до Верховного Суду передано вищевказану цивільну справу.
 
Від представника позивача ОСОБА_3 надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_5, в яких заявник просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін, посилаючись на те, що судами повно та всебічно з'ясовані всі обставини справи, надано належну правову оцінку доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалені судові рішення відповідають вимогам матеріального та процесуального права, тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. 
 
За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке. 
 
Судом установлено, що рішенням 7-ї сесії 22-го скликання Чепівської сільської ради                                     від 29 листопада 1996 року ОСОБА_6 виділено земельну ділянку для будівництва індивідуальних жилих будинків на АДРЕСА_1.
 
Рішенням 13-ї сесії 4-го скликання Чепівської сільської ради від 28 вересня 2004 року № 148 ОСОБА_6 передано у приватну власність земельну ділянку площею                       0,40 га на АДРЕСА_3.
 
Рішенням Чепівської сільської ради від 9 липня 2013 року № 196 ОСОБА_5 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1.
 
Рішенням Чепівської сільської ради від 26 грудня 2013 року № 219 затверджено                      проект землеустрою на вказану земельну ділянку ОСОБА_5 та визнано за ним право приватної власності на ділянку, кадастровий № НОМЕР_1.
 
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, 4 лютого 2014 року за ОСОБА_5 визнано право власності на вищевказану земельну ділянку, кадастровий № НОМЕР_1, та видано свідоцтво про право власності від 5 лютого 2014 року № 17382050.
 
Також установлено, що брат позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, заповіту після смерті не залишав, отже, спадкоємцем за померлим є позивач, оскільки на час смерті інші спадкоємці відсутні. Заяви про відмову від спадщини після смерті брата позивач не подавала. У зв'язку з цим суд вважав установленим факт, що спадщину після смерті брата ОСОБА_6 позивач прийняла у встановленому законом порядку.
 
Разом із цим суд вважав установленим, що до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_6 входили: земельна ділянка на АДРЕСА_1 та земельна ділянка на АДРЕСА_2, площею 0,25 га, які належали ОСОБА_6 на підставі рішення Чепівської сільської ради                        від 29 листопада 1996 року «Про виділення земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків» та рішення Чепівської сільської ради                                    від 28 вересня 2004 року № 148 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність». Користуючись правом на безкоштовну видачу державного акта на зазначені земельні ділянки, ОСОБА_6 звернувся до органів Держкомзему про видачу йому правовстановлюючих документів, однак за життя так і не встиг отримати правовстановлюючі документи.
 
9 липня 2013 року Чепівська сільська рада прийняла рішення за № 195, яким вирішила: «Припинити дію рішення 7 сесії 22 скликання Чепівської сільської ради                                     від 29 листопада 1996 року «Про виділення земельних ділянок для будівництва індивідуальних жилих будинків», а саме пункту 8: ОСОБА_6, АДРЕСА_1; припинити дію рішення 13 сесії 4 скликання Чепівської сільської ради                                     від 28 вересня 2004 року № 148 «Про передачу ділянок у приватну власність», а саме пункт 2: ОСОБА_6, АДРЕСА_3 - 0,40 га».
 
Відповідно до постанови Виноградівського районного суду Закарпатської області                   від 23 вересня 2013 року, залишеної без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду, вищевказане рішення Чепівської сільської ради № 195 визнано протиправним та скасовано. 
 
Зазначеною постановою Виноградівського районного суду від 23 вересня 2013 року, яка, як вважав суд, має преюдиційне значення у цій справі, встановлено, що до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_6 входили земельна ділянка, що знаходиться на АДРЕСА_1, та земельна ділянка на АДРЕСА_2, площею 0,25 га. Вказані земельні ділянки належали ОСОБА_6 на підставі рішення Чепівської сільської ради від 29 листопада 1996 року «Про вилучення земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків» та на підставі рішення Чепівської сільської ради від 28 вересня 2004 року № 148 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність».
 
Ухвалюючи рішення у цій справі, суд виходив із доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог згідно зі статтями 1, 3, 4, 10, 11, 57-66, 212 ЦПК України та наявності правових підстав, передбачених статтями 16, 382, 392, 1296, 1297 ЦК України, статтями 152, 155 ЗК України, для захисту права позивача в обраний нею спосіб, а саме: шляхом визнання недійсними та скасування рішень сільської ради, визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку та скасування відповідної державної реєстрації права власності, витребування земельної ділянки та визнання за позивачем права власності на неї. При цьому суд вважав доведеним і установленим факт того, що спірна земельна ділянка належить на праві приватної власності саме ОСОБА_3 як єдиному спадкоємцю після смерті ОСОБА_6 
 
Однак із указаними висновками не можна погодитися виходячи з наступного.
 
Станом на час розгляду справи судами був чинним ЦПК України 2004 року.
 
Відповідно до вимог статті 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Аналогічне положення міститься у статті 2 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року, згідно з частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
 
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року (нині - стаття 5 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року)).
 
Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.
 
Загальні вимоги процесуального права, закріплені у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначають обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову.
 
Відповідно до статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
 
За змістом статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
 
Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. 
 
Зокрема, частиною третьою статті 61 ЦПК України установлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній  справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
 
Постановою Виноградівського районного суду від 23 вересня 2013 року, постановленою в порядку адміністративного судочинства за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Чепівської сільської ради про визнання незаконним та скасування рішення Чепівської сільської ради від 9 липня 2013 року № 195, яка, як вважав суд, має преюдиційне значення в цій цивільній справі, встановлено, що до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_6 входили земельна ділянка, що знаходиться на АДРЕСА_1, та земельна ділянка на АДРЕСА_2, площею 0,25 га. 
 
Оскільки ОСОБА_5 не брав участі в указаній адміністративній справі, тому суди помилково виходили із наявності підстав, передбачених частиною третьою статті 61 ЦПК України, та безпідставно вважали вказану вище постанову такою, що має преюдиційне значення в цій справі, а встановлені нею обставини, а саме про те, що до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_6 входили земельна ділянка, що знаходиться на АДРЕСА_1, та земельна ділянка на АДРЕСА_2, площею 0,25 га, такими, що не доказуються при розгляді цієї справи. 
 
Отже, при постановленні оскаржуваних рішень суди припустилися помилки у застосуванні норм процесуального права, а саме частини 3 статті 60 ЦПК України 2004 року. 
 
Крім того, перевіряючи законність та обґрунтованість рішень судів першої та апеляційної інстанції, суд виходить із наступного.
 
Згідно з частиною першою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (частина перша статті 1217 ЦК України).
 
За приписами частини першої статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (стаття 1262 ЦК України).
 
Крім того, статтею 3 ЗК України від 18 грудня 1990 року (у редакції, чинній станом на час отримання спадкодавцем спірної земельної ділянки) розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.
 
Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до  їх  компетенції за плату або безплатно (стаття 6 ЗК України від 18 грудня 1990 року).
 
Згідно зі статтею 17 ЗК України від 18 грудня 1990 року передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на    території яких розташовані земельні ділянки (Дію частини другої статті 17 зупинено  щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 Декрету від 26 грудня                 1992 року № 15-92 згідно з Декретом від 26 грудня 1992 року № 15-92). Власники земельних ділянок, переданих їм Радою народних депутатів, не вправі протягом  шести років з часу набуття права власності продавати або іншими способами  відчужувати належну їм земельну ділянку, крім передачі її у спадщину або Раді народних депутатів на  тих  же  умовах,  на яких вона була їм передана. При наявності 
поважних причин суд за позовом власника може скоротити зазначений строк.     Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель  запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до   районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність  громадянину  замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською  (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, 
природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до  районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу  громадянину земельної ділянки у власність. Зазначені земельні ділянки  передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).
 
Відповідно до статті 22 ЗК України від 18 грудня 1990 року право власності на землю  або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення  землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, у тому числі на умовах оренди, до встановлення  меж  цієї  ділянки  в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності 
або право користування землею, забороняється. 
 
За приписами статті 23 ЗК України від 18 грудня 1990 року (дію статті 23 зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 Декрету від 26 грудня                    1992 року № 15-92 згідно з Декретом від 26 грудня 1992 року № 15-92) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними  актами, які видаються і реєструються сільськими,  селищними,  міськими,  районними   Радами   народних депутатів. Державний акт  на  право   колективної   власності  на  землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, 
сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному   товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До  державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. 
 
Так, згідно з пунктом 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року                   № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок» право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених  статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. 
 
Таким чином, право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право, яким як станом на час отримання спадкодавцем спірної земельної ділянки, так і в подальшому є державний акт на право власності на землю, однак, як установили суди, такий документ не видавався спадкодавцю, а посилання позивача на те, що спірні земельні ділянки належали ОСОБА_6 на підставі рішень Чепівської сільської ради від 29 листопада 1996 року «Про виділення земельних ділянок для будівництва індивідуальних житлових будинків» та від 28 вересня                       2004 року «Про передачу земельних ділянок у приватну власність», на які останній за життя так і не встиг отримати правовстановлюючі документи, є безпідставними, виходячи з вищевказаних норм матеріального права.
 
Таким чином, указані вище норми матеріального права залишилися поза увагою й відповідною правової оцінкою суду, який неправильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, що у свою чергу призвело до неправильного вирішення справи.
 
Виходячи з викладеного, для висновків про те, що земельна ділянка належить на праві приватної власності саме ОСОБА_3 як єдиному спадкоємцю після смерті ОСОБА_6, а сільська рада не мала права передавати цю ділянку іншій особі, у суду не було підстав, адже за свого життя спадкодавець ОСОБА_6 не набув у встановленому законом порядку спірну земельну ділянку у власність, тому вона не ввійшла до складу спадщини, яка залишилася після його смерті.
 
За таких обставин Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про задоволення касаційної скарги, скасування судових рішень судів першої й апеляційної інстанцій та постановлення нового рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із цим за приписами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
Таким чином, оскільки касаційну скаргу задоволено та постановлено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3, то у порядку розподілу судових витрат Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 понесені ним судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 267 грн 30 коп. (а. с. 178) та касаційної скарги у сумі 292 грн 32 коп., а всього - 559 грн 62 коп. 
 
Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.  
 
Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 9 лютого                     2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 7 червня 2016 року скасувати, постановити нове рішення. 
 
У задоволенні позову ОСОБА_3 до Чепівської сільської ради Виноградівського району, ОСОБА_5 про захист права власності відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 понесені ним судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 267 грн 30 коп. та касаційної скарги у сумі 292 грн 32 коп., а всього -         559 грн 62 коп. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
 
Головуючий                                                                       В. А. Стрільчук

 
 
Судді:                                                                                  В. О. Кузнєцов

 
 
                                                                                                                   С.О. Погрібний

 
 
                                                                                            О.В. Ступак

 
 
                                                                                            Г.І. Усик