Постанова
Іменем України
 
03 травня 2018 року
м. Київ

справа № 497/664/16-ц
провадження № 61-5437св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Ступак О. В. (суддя-доповідач),  Погрібного С. О., Усика Г. І., 
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_4,
відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,
третя особа - приватний нотаріус Болградського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_7,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Болградського районного суду Одеської області від 05 серпня 2016 року  у складі судді Раца В. А. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 19 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Станкевича В. А., Бабія А. П., Варикаші О. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2016 року  ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним позовом до ОСОБА_5 к. І., ОСОБА_8, третя особа - приватний нотаріус Болградського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_7, про визнання недійсним договору дарування квартири.
 
Свої вимоги ОСОБА_4 обґрунтовував тим, що квартира АДРЕСА_1 належить йому та його синам - ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в рівних долях. Проте відповідач ОСОБА_8 продав свою частину квартири за борги відповідачу ОСОБА_5, оформивши при цьому угоду у формі договору дарування, хоча фактично квартира була подарована в рахунок повернення боргу за розпискою, тобто відбулася угода купівлі-продажу квартири, чим порушено вимоги               статті  362 ЦК України щодо надання переважного права придбання майна співвласниками.
 
Посилаючись на наведене, ОСОБА_4 просив визнати недійсним договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 від 28 грудня 2015 року № 6488, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_5
 
Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 05 серпня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що відповідачі, які є сторонами спірного договору дарування мали на меті фактичну угоду купівлі-продажу квартири, а не її дарування. При цьому договір дарування квартири укладений з дотриманням вимог чинного законодавства України.  
 
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення  суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що жодних належних доказів на підтвердження обґрунтування вимог позивачем не надано.
 
У жовтні 2016  року ОСОБА_4 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Болградського районного суду Одеської області від 05 серпня 2016 року  та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 19 вересня 2016 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається на те, що суди не встановили обставини укладення спірного договору дарування, оскільки фактично квартира була подарована в рахунок повернення боргу за розпискою, тобто відбулася угода купівлі-продажу квартири.
 
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про             внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного             процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України). 
 
У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду указану справу. 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції  Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.
 
Судом установлено, що  відповідно до договору дарування від 28 грудня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу  Одеської області ОСОБА_7 за № 6488, відповідач ОСОБА_8 подарував ОСОБА_5 1/3 частини квартири АДРЕСА_1.
 
Згідно з вимогами статей 202 - 204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови,що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
  
Відповідно до частин першої та другої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати  в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
 
Зі змісту оспорюваного договору дарування вбачається, що ОСОБА_8, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, передав безоплатно у власність ОСОБА_5 належну йому 1/3 частини квартири АДРЕСА_1.
 
Як вбачається із копії розписки від 03 липня 2015 року ОСОБА_8 взяв у борг у ОСОБА_5 суму коштів у розмірі 8000,00 доларів США, зі сплатою 10 % щомісячно, строком до 03 грудня 2015 року. У разі несплати боргу у зазначений строк, ОСОБА_8 зобов'язався передати у власність  ОСОБА_5 належну йому 1/3 частини вищевказаної квартири.
 
Крім того, 27 березня 2016 року ОСОБА_8 знову взяв в борг у ОСОБА_5 кошти в сумі 15 000 доларів США, зі сплатою 5 % щомісячно та зобов'язався їх повернути  до 27 вересня 2016 року, про що написав відповідну розписку. 
 
Суди не взяли до уваги доводи позивача відносно копії розписки від 03 липня      2015 року про наявність боргу ОСОБА_8 перед ОСОБА_5 в сумі             8000 доларів США та зазначення в ній зобов'язання щодо передачі у власність останнього 1/3 частини спірної квартири, оскільки в договорі дарування від            28 грудня 2015 року, який був укладений після спливу строку повернення боргу, не зазначено жодної особливої умови дарування цієї квартири. Крім того, борг відповідача ОСОБА_8 перед ОСОБА_5 на час розгляду справи залишився неповернутим, а сума боргу навіть збільшилася, що підтверджується змістом нової розписки від 27 березня 2016 року.  
 
Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України ( у редакції              2004 року) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 131, 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України (у редакції 2004 року), визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
 
Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України 2004 року перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, у результаті чого ухвалив законне і  обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 315 ЦПК України 2004 року. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що квартира була подарована в рахунок повернення боргу за розпискою, тобто відбулася угода купівлі-продажу квартири −  не заслуговують на увагу, оскільки вони по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Крім того, суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій чи відкинуті ними. 
 
Одночасно Верховним Судом встановлено, що зазначена справа розглянута з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), оскільки для позовів про визнання правочину з нерухомістю недійсним встановлюється виключна підсудність. В даному випадку, спір виник з приводу оскарження договору дарування квартири, яка знаходиться на проспекті Повітрофлотському у місті Києві.
 
У відповідності до пункту 6 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальною юрисдикції. 
 
Проте, відповідно до частини другої статті 411 ЦПК України  судове рішення, ухвалене судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності), не підлягає скасуванню, якщо учасник справи, який подав касаційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.
 
Як вбачається з матеріалів справи, учасники справи під час розгляду справи не заявляли про непідсудність справи Болградському районному суду Одеської області, у касаційній скарзі позивач також не зазначає про вказані процесуальні порушення,  тому відсутні безумовні підстави  для скасування оскаржуваних судових рішень, передбачені пунктом 6 частини першої статті 411 ЦПК України. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Болградського районного суду Одеської області від 05 серпня 2016 року  та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 19 вересня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | О. В. Ступак
| С. О. Погрібний     Г. І. Усик