Верховний
Суд

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 березня 2018 року 
м. Київ
справа №  904/1954/16 
Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду       
суддя-доповідач - О.О. Мамалуй, судді Г.О. Вронська, І.В. Ткач
розглянувши без повідомлення учасників справи заяву Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"
про перегляд постанови Вищого господарського суду України від  25.04.2017р.
у складі колегії суддів: А.І. Плюшко - головуючий, А.М. Демидова, С.Р. Шевчук
за позовом публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"
до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіагал";
    2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Фортех15"
треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 
1.          ОСОБА_4;
2.          Публічне акціонерне товариство "СКТБ Елемент";
3.          Фонд гарантування вкладів фізичних осіб 
про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та застосування наслідків його недійсності

ВСТАНОВИВ:

1.          Короткий зміст позовних вимог

Публічне акціонерне товариство "Дельта банк" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіагал" та до товариства з обмеженою відповідальністю "Фортех15", в якому просило:
- визнати недійсним укладений між публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіагал" договір про відступлення права вимоги від 09.12.2014р.;
- зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіагал" повернути публічному акціонерному товариству "Дельта Банк" оригінали договорів, переданих на виконання договору про відступлення права вимоги від 09.12.2014р.

Позовні вимоги ПАТ "Дельта Банк" обґрунтовував тим, що укладений договір про відступлення права вимоги від 09.12.2014р. в силу п.п.1, 2, 3, 4 та 7 ч. 3 ст. 38  Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є нікчемним, оскільки вартість прав вимоги, на його думку, суттєво занижено; реального надходження грошових коштів не було, внаслідок чого він став неплатоспроможним та виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами стало неможливим. А тому на підставі ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України банк просив визнати спірний договір недійсним. 

2.          Короткий зміст оскаржуваних судових рішень та мотиви їх прийняття
Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2016 року у справі №904/1954/16 (суддя Петрова В.І.) публічному акціонерному товариству "Дельта Банк" відмовлено в задоволенні позову про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 09 грудня 2014 року, укладеного між ПАТ "Дельта Банк" і товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіагал" та про зобов'язання ТОВ "Фінансова компанія "Сіагал" повернути банку оригінали договорів, переданих на виконання договору про відступлення права вимоги від 09 грудня 2014 року.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд послався на те, що позивач не надав доказів, які б підтверджували факт невідповідності договору про відступлення права вимоги нормам Цивільного кодексу України та іншим актам цивільного законодавства.
Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 09 лютого 2017 року (судді Кузнецова І.Л., Джихур О.В., Чимбар Л.О.) рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2016 року скасовано, прийнято нове рішення, яким позов до товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіагал" задоволено, визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 09 грудня 2014 року, укладений між публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіагал". Зобов'язано товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіагал" повернути публічному акціонерному товариству "Дельта Банк" оригінал кредитного договору №62/15-Ф від 29 січня 2008 року, укладеного між закритим акціонерним товариством "Сведбанк Інвест", ОСОБА_4 та відкритим акціонерним товариством "СКТБ "Елемент", оригінал іпотечного договору від 29 січня 2008 року, укладеного між закритим акціонерним товариством "Сведбанк Інвест" та відкритим акціонерним товариством "СКТБ"Елемент", посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О.В., зареєстрованого в реєстрі за №131 та оригінал договору застави акцій №63/15-Ф/ЗМ-1 від 14 лютого 2008 року, укладеного між закритим акціонерним товариством "Сведбанк Інвест" та ОСОБА_4, посвідченого нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б., зареєстрованого в реєстрі за №412. У позові до товариства з обмеженою відповідальністю "Фортех 15" відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.
Суд апеляційної інстанції задовольняючи позовні вимоги зазначив, що на підставі договору відступлення права вимоги від 09 грудня 2014 року відчужено майно (право вимоги за кредитним договором) за ціною, яка більш ніж на 20 відсотків нижча від звичайної ціни на вказаний вид майна відповідно до звіту про незалежну оцінку ринкової вартості права вимоги за кредитним договором №62/15-ф від 29 січня 2008 року станом на 09 грудня 2014 року, складеним суб'єктом оціночної діяльності - товариством з обмеженою відповідальністю "Некос".
Постановою Вищого господарського суду України від 25.04.2017р. (судді А.І. Плюшко, А.М. Демидова, С.Р. Шевчук) у справі №904/1954/16 касаційну скаргу ТОВ "Фінансова компанія "Сіагал" задоволено.        Постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 09 лютого 2017 року скасовано.             Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 11 серпня 2016 року залишено без змін.
Вищий господарський суд України в постанові від 25.04.2017р. зазначив, що позивач ототожнює поняття номінального розміру заборгованості за кредитним договором та ринкової вартості ціни права вимоги. Суд відзначив, що наданий позивачем до апеляційного суду Звіт про незалежну оцінку, складений суб'єктом оціночної діяльності ТОВ "Некос" від 02.12.2016р., було здійснено на виконання вимог договору б/н на проведення незалежної оцінки майна з рецензуванням від 23.11.2016р., тобто після прийняття судом першої інстанції рішення по справі №904/1954/16 від 11.08.2016р. 
Вищий господарський суд України в постанові від 25.04.2017р.  констатував, що єдиною підставою для скасування рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції зазначив Звіт про незалежну оцінку, складений 02.12.2016р., однак судом апеляційної інстанції не обґрунтовано прийняття зазначеного Звіту в якості належного, нового доказу, який не був предметом розгляду суду першої інстанції та не зазначено обґрунтування неможливості надання цього доказу позивачем до суду першої інстанції. 
Враховуючи вищевикладене, Вищий господарський суд України дійшов висновку, що під час укладення договору про відступлення права вимоги від 09.12.2014р. було дотримано усіх вимог, встановлених чинним законодавством України, та жодна з підстав нікчемності правочину, передбачена ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" за цим договором не настала. Посилання позивача на можливість отримання суми більшої, ніж ціна відступлення права вимоги, ґрунтується лише на припущені та не є належним доказом обґрунтування позовних вимог.

3.          Короткий зміст вимог заяви ПАТ "Дельта Банк" та узагальнення її доводів
14.12.2017р. ПАТ "Дельта Банк" надіслало до Верховного Суду України заяву про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 25.04.2017р. у справі №904/1954/16.

Зазначена заява Верховним Судом України передана за належністю до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду на підставі пп. 1 п. 1 Розділу ХІ "Перехідні положення" ГПК України в редакції, яка діє з 15.12.2017р., та підлягає розгляду за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заява ПАТ "Дельта Банк" про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 25.04.2017р. у справі №904/1954/16 подана з підстав, передбачених п. п. 1, 3 ч. 1 ст.111-16 Господарського процесуального кодексу України в редакції, що діяла до 15.12.2017р.

У постанові від 25.04.2017р. у справі №904/1954/16, про перегляд якої заявляє ПАТ "Дельта Банк", Вищий господарський суд України, скасовуючи постанову апеляційної інстанції та залишаючи в силі рішення місцевого господарського суду, вказав про відсутність підстав вважати оспорюваний договір про відступлення права вимоги нікчемним згідно зі ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Як доказ неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності судового рішення викладеному в постанові Верховного Суду України висновку, до заяви додано копії постанов Вищого господарського суду України від 14.11.2017р. у справі №910/10919/16, від 25.07.2017р. у справі №904/3735/15, від 04.12.2017р. у справі №910/23989/16, від 27.07.2017р. у справі №910/22947/16, від 23.10.2017р. у справі №910/21543/16, від 22.06.2017р. у справі №910/15048/16, від 30.10.2017р. у справі №911/954/16, та копії постанов Верховного Суду України від 17.05.2017р. у справі №922/3883/15, у справі №910/22662/15, у справі №910/22664/15, від 09.08.2017р. у справі №914/1315/16.

У справах №911/954/16 та №910/23989/16 Вищий господарський суд України скасував рішення судів попередніх інстанцій, а справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав передчасного відхилення доводів щодо нікчемності спірного договору відповідно до ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

У справах №910/10919/16, №904/3735/15, №910/22947/16, №910/21543/16, №910/15048/16 Вищий господарський суд України дійшов висновку про наявність підстав нікчемності договору згідно вимог ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

У справах №922/3883/15, №910/22662/15, №910/22664/15 та №914/1315/16 Верховний Суд України, з посиланням на норми ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", дійшов висновку про нікчемність оспорюваних договорів. 

4.          Позиції інших учасників справи
Другий відповідач ТОВ "Фортех15" надіслав до Верховного Суду відзив на заяву ПАТ "Дельта Банк", в якому проти задоволення заяви заперечує. 
Обґрунтовуючи свою позицію, другий відповідач стверджує, що спірний договір не є договором про безоплатне відчуження майнових прав, як вважає позивач, оскільки цим договором визначена ціна відступлення права вимоги, яка складає 13500000грн. і була сплачена позивачу. 
Другий відповідач вказує, що віднесення ПАТ "Дельта Банк" до категорії проблемних відбулося 30.10.2014р., тому спірний правочин від 09.12.2014р. не міг стати підставою неплатоспроможності банку.  
Другий відповідач зазначає, що позивачем до справи не надано доказів виявлення іншими кредиторами банку бажання укласти договір про відступлення права вимоги Він також посилається на те, що ПАТ "Дельта Банк" не видавав кредитні кошти, відповідну прострочену заборгованість він придбав на підставі попередньо укладеного договору купівлі-продажу прав вимоги за ціною 237738 грн.76 коп., яка є ринковою та справедливою, в подальшому позивач здійснив відчуження цих прав за ціною 13500000грн., що в 57 разів більше ніж ціна придбання, у зв'язку з чим, доводи стосовно суттєвого заниження вартості прав вимоги за спірним договором є безпідставними.
Другий відповідач відзначає, що куратор банку знав про суттєві умови спірного договору і своїми діями погодив його укладення, а постанова Національного банку України про віднесення ПАТ "Дельта Банк" до категорії проблемних не є нормативно-правовим актом.
05 березня 2018 р. до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду надійшли письмові пояснення від третьої особи - Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, в яких останній повністю підтримує аргументи позивача, викладені в заяві про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 25.04.2017р.

Від інших учасників справи відзивів на заяву ПАТ "Дельта Банк" або письмових пояснень по суті викладених в ній доводів не надійшло.

5.          Обставини справи, встановлені господарськими судами попередніх інстанцій
29 січня 2008р. закритим акціонерним товариством "Сведбанк Інвест",  ОСОБА_4, а також відкритим акціонерним товариством "СКТБ"Елемент" було укладено кредитний договір №62/15-Ф, на підставі якого банк відкрив позичальнику кредитну лінію, надав позичальнику кредит в доларах США, а позичальник зобов'язався повернути кошти кредиту у строки, визначені графіком встановлення та зменшення ліміту заборгованості за цією кредитною лінією. Згідно з п.1.2 договору загальний ліміт заборгованості за кредитною лінією складає 4500000 доларів США.
В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 29.01.2008р. ЗАТ "Сведбанк Інвест" та ВАТ "СКТБ "Елемент" укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калашник О.В., зареєстрований в реєстрі за №131. 14 лютого 2008р. між ОСОБА_4 (заставодавець) та ЗАТ "Сведбанк Інвест" (заставодержатель) укладено договір застави акцій №63/15-Ф/ЗМ-1, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюком О.Б., зареєстрований в реєстрі за №412.
18 червня 2013р. між ПАТ "Омега банк" (продавцем), який є правонаступником ЗАТ "Сведбанк Інвест" та ПАТ "Дельта банк" (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги №1, за умовами якого продавець відступив, а покупець прийняв право вимоги за кредитним договором №62/15-Ф від 29.01.2008р., іпотечним договором від 29.01.2008р. та договором застави акцій №63/15-Ф/ЗМ-1 від 14.02.2008р.
Загальна сума вимог, які виникли і нараховані за кредитним договором на день укладення договору купівлі-продажу прав вимоги складає 60545115,05 грн. (основна непогашена сума кредиту 35960507 грн., сума нарахованих, але не сплачених відсотків 23813839,60 грн. та комісія - 770770,45 грн.)
Ціна за договором купівлі-продажу прав вимоги №1 від 18.06.2013р. складає             237738 грн.76 коп. (том справи 1, аркуш справи 51).
09 грудня 2014р. між ПАТ "Дельта Банк" (первісним кредитором) та ТОВ "Фінансова компанія "Сіагал" (новим кредитором) було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з яким первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв право вимоги належного виконання зобов'язань ОСОБА_4 (боржника 1) та ВАТ "СКТБ "Елемент" (боржника 2) за кредитним договором №62/15-Ф від 29.01.2008р.
Загальна сума вимог, які виникли і нараховані за кредитним договором на день укладення договору відступлення права вимоги складає 8408458,88 доларів США та комісія - 770770.45 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на 09.12.2014р. складає 131318064грн. 57коп.
На підставі п.1.2 договору разом з правом вимоги виконання зобов'язань до нового кредитора перейшли права за іпотечним договором від 29.01.2008р. та за договором застави акцій №63/15-Ф/ЗМ-1 від 14.02.2008р.
Ціна відступлення права вимоги узгоджена сторонами в п.1.4 договору складає 13500000грн. та була сплачена банку 10.12.2014р. у відповідності до 1.5 договору про що свідчить копія платіжного доручення № 5 від 08 грудня 2014 року (том справи 1, аркуш справи 52).
На підставі акту від 10 грудня 2014 року ПАТ"Дельта Банк" передало, а ТОВ "Фінансова компанія "Сіагал" прийняло документи, якими підтверджується дійсність та наявність прав грошових вимог до боржників, а саме: кредитний договір №62/15-Ф від 29 січня 2008 року та договори забезпечення.
Постановою правління Національного банку України від 02.03.2015р. №150 ПАТ "Дельта Банк" віднесено до категорії неплатоспроможних.
Згідно з рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 02.03.2015р. №51 розпочата процедура виведення ПАТ"Дельта Банк" з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації на три місяці до 02.06.2015р. включно та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації.
У подальшому рішеннями виконавчої дирекції Фонду від 08 квітня та 03 серпня 2015р. № 71 та № 147 строки тимчасової адміністрації були продовжені відповідно до 02 вересня та 02 жовтня 2015р.
22 вересня 2015р. комісією з перевірки правочинів за кредитними операціями прийнято рішення, оформлене протоколом №51, затвердженим уповноваженою особою Фонду на тимчасову адміністрацію ПАТ "Дельта Банк" щодо затвердження результатів перевірки та віднесення до нікчемних в розумінні п.п. 1, 2, 3, 4, 7 ч.3 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" договору про відступлення права вимоги від 09 грудня 2014р., укладеного між ПАТ"Дельта Банк" та ТОВ "Фінансова компанія "Сіагал".
Рішення комісії мотивовано посиланням на те, що внаслідок укладення майже безоплатного правочину відступлення майнових прав за кредитним договором, банк: 
- відмовився від власних майнових вимог (п.1 ч.3 ст.38 названого вище Закону); 
- втратив права на отримання грошових надходжень від позичальників, що не могло не вплинути на його фінансовий стан і на можливість виконувати власні зобов'язання (п.2 ч.3 ст.38 Закону); 
- здійснив відчуження майна за ціною, значно нижчою від звичайної (п.3 ч.3 ст.38 Закону); 
- прийняв на себе зобов'язання з забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону про банки і виконання грошових зобов'язань банку перед іншими кредиторами стало частково неможливим (п.4 ч.3 ст.38 Закону); 
- окремому кредитору передав майно банку, через що ним отримано переваги, не встановлені законодавством (п.7 ч.3 ст.38 Закону).

7.          Мотиви, з яких виходить Верховний Суд при прийнятті постанови

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у заяві ПАТ "Дельта Банк" доводи, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про те, що заяву необхідно залишити без задоволення з таких підстав.
Частиною 2 ст. 215 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом. 
Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 
Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.                             
За приписами п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченому Законом України "Про банки і банківську діяльність".
Частиною 1 ст. 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачено, що НБУ зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: 1) не приведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами НБУ; 3) невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами.
Частиною 1 ст. 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено підстави ліквідації банку, зокрема зазначено, що банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання НБУ банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією ФГВФО. Так, НБУ має право відкликати банківську ліцензію з власної ініціативи у разі, якщо: 1) виявлено, що документи, надані для отримання банківської ліцензії, містять недостовірну інформацію; 2) банк не виконав жодної банківської операції протягом року з дня отримання банківської ліцензії.
На підставі постанови правління НБУ від 02 .03. 2015 р. №150 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02.03.2015 р. прийнято рішення №51 про запровадження з 03.03.2015 р. по 02.06.2015 р. тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №    147 від 03.08.2015р. продовжено строк здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ  "Дельта Банк" до 02.10.2015р. До цієї ж дати продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк" Кадирова В.В.
Відповідно до положень ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині 2 ст. 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.
Відповідно до ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:
1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;
2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;
3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;
4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;
5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";
6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;
7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;
8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.
Забезпечуючи єдність судової практики у застосуванні норм матеріального права, Верховний Суд зазначає, що відповідно до положень ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак, це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.  З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.
В.В. Кадировим, в межах повноважень уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк", було прийнято рішення про визнання нікчемним договору про відступлення права вимоги від 09.12.2014р. Дане рішення обґрунтовано ствердженнями про те, що внаслідок укладення оспорюваного договору банк здійснив відчуження майна (майнових прав) за ціною, значно нижчою від звичайної ціни, та  про те, що внаслідок укладення зазначеного договору банк взяв на себе зобов'язання, наслідком яких його було визнання його неплатоспроможним.
Доводи позивача про відчуження майна (майнових прав) за ціною, значно нижчою від звичайної ціни ґрунтуються на тому, що станом на дату укладення оспорюваного правочину сума заборгованості за кредитним договором перед ПАТ "Дельта Банк"  була значно більшою за ціну відступлення права вимоги за оспорюваним договором від 09.12.2014р.
Верховний Суд погоджується з висновком Вищого господарського суду України, який викладений в постанові від 25.04.2017р. про те, що номінальний розмір заборгованості за кредитним договором не є тотожнім поняттям відносно ринкової ціни права вимоги цієї заборгованості.
Оцінка майна та майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, визначеними в ст. 9 Закону України "Про оцінку майна майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності (ст.3 Закону).
Висновки про вартість майна та майнових прав викладаються у звіті про оцінку майна, під яким слід розуміти документ, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюються підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.
Вищий господарський суд України в постанові від 25.04.2017р. правильно  відзначив, що при визначенні ринкової вартості прав вимоги за кредитними договорами, які були відступлені, безумовно підлягають врахуванню такі фактори, як стан обслуговування боргу, платоспроможність позичальника, наявність застави, її належне оформлення, процес стягнення боргу або звернення стягнення на заставлене майно тощо.
Вищий господарський суд України скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, обґрунтовано вказав, що наданий позивачем до апеляційного суду звіт про незалежну оцінку був складений суб'єктом оціночної діяльності - ТОВ "Некос" 02.12.2016р., тобто після прийняття судом першої інстанції рішення по справі №904/
1954/16 від 11.08.2016р. ВГСУ в постанові від 25.04.2017р. правильно зазначив, що єдиною підставою для скасування рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції зазначив вищевказаний звіт, однак судом апеляційної інстанції не обґрунтовано прийняття цього звіту в якості належного, нового доказу, який не був предметом розгляду суду першої інстанції та не зазначено обґрунтування неможливості надання цього доказу позивачем до суду першої інстанції. 
Місцевим господарським судом, з яким погодився Вищий господарський суд України, було встановлено, що ТОВ "Фінансова компанія "Сіагал", на виконання оспорюваного договору, сплатило на користь позивача 13500000 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 5 від 08 грудня 2014 року. Отже, права вимоги за оспорюваним договором вибули від позивача не безоплатно. Право вимоги за кредитним договором        № 62/15-Ф від 29.01.2008р. було придбане позивачем за 237738 грн.76 коп.        Позивач перепродав дану вимогу за 13500000 грн., тобто за ціною, що значно перевищує його витрати на придбання даної вимоги. Отже, у позивача відсутні підстави стверджувати, що банк поніс фінансові збитки, які виникли в результаті укладення спірного правочину. 
Позивач посилається на те, що Договір про відступлення прав вимоги від 09 грудня 2014 року передбачає пільги (переваги) під час дії тимчасової адміністрації в порушення п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Але даних про те, що ПАТ "Дельта Банк", уклавши договір з ТОВ "Фінансова компанія "Сіагал", надав пільги будь-яким кредиторам, в матеріалах справи не міститься.  
Доводи ПАТ "Дельта Банк" про те, що укладання оспорюваного правочину стало однією із причин його неплатоспроможності, також правильно відхилені судами першої та касаційної інстанції. Суди обґрунтовано зазначили, що позивачем не доведено  причинно-наслідкового зв'язку між укладенням договору про відступлення права вимоги та визнанням позивача неплатоспроможним. Верховний Суд погоджується  з висновком судів першої та касаційної інстанції  про те, що  укладення договору про відступлення прав вимоги від 09.12.2014р. мало наслідком отримання банком прибутку без прийняття на себе жодних грошових зобов'язань.
В своїй заяві ПАТ "Дельта Банк" стверджує, що постанова ВГСУ від 25.04.2017р. по справі №904/1954/16 не відповідає висновкам Верховного Суду України щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, які викладені в постановах у справах №922/3883/15, №910/22662/15, №910/22664/15 та №914/1315/16. Заявник стверджує про те, що у вказаних постановах Верховний Суд України  дійшов висновку про нікчемність оспорюваних договорів згідно п.1.ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", у зв'язку з безоплатним відчуженням банком майна, прийняття на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення  відповідних майнових дій та відмовою банку від власних майнових вимог. 

Верховний Суд зазначає, що під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове правове регулювання спірних відносин. 

Верховний Суд констатує, що справи №910/22662/15, №910/22664/15 та №922/3883/15 стосуються визнання недійсними договорів про внесення змін до договорів іпотеки, а справа №914/1315/16 - визнання недійсними договорів про розірвання договорів застави та уступки права вимоги. По цих справах судами на підставі повного та всебічного дослідження обставин було встановлено факт саме безоплатної відмови банківських установ від власних майнових вимог.

Таким чином, справи, по яких прийняті вищевказані постанови, за змістом позовних вимог, предметом спору та фактичними обставинами суттєво відрізняються від справи №904/1954/16, отже, не є такими, що прийняті у подібних правовідносинах. 

Заявник також посилається на наявність неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило до ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. Заявник обґрунтовує це ствердження постановами Вищого господарського суду України у справах №910/10919/16, №904/3735/15, №910/23989/16, №910/22947/16, №910/21543/16, №910/15048/16, №911/954/16.

Верховний Суд, виходячи з вищенаведених ознак, за якими правовідносини слід визнавати подібними, констатує, що у справах №910/10919/16, №904/3735/15, №910/22947/16, №910/15048/15 та №910/21543/16 Вищий господарський суд України, керуючись положеннями ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", дійшов висновку про наявність ознак нікчемності договорів, однак постанови по цих справах за змістом позовних вимог, предметом спору та фактичними обставинами відрізняються від справи №904/1954/16, отже, не є такими, що прийняті у подібних правовідносинах. 

Так, справа №910/10919/16 стосується визнання недійсним договору застави майнових прав. По цій справі судами на підставі дослідження обставин було встановлено факт саме безоплатної відмови банку від власних активів,  майнових вимог, шляхом укладання договору у забезпечення вже порушеного (не виконаного) основного зобов'язання.

За фактичними обставинами справи №904/3735/16 судами (на відміну від справи №904/1954/16)  було встановлено явну  збитковість оскаржуваного договору  відступлення права вимоги для банку: права вимоги на суму 8552683,19 грн. були відчужені банком за 20000 грн. 

Аналогічні обставини були встановлені і по справі №910/22947/16 - права вимоги на суму 134445,57 доларів США (станом на 25.04.2014р. - 1395034,12 грн.), що були придбані банком-позивачем у 2011 році зі встановленням оціночної вартості 138016,03 грн., в 2014 році продані банком за 20000 грн.

По справі №910/21543/16 (на відміну від справи №904/1954/16) також було  встановлено явну збитковість оскаржуваної господарської операції для банку: права вимоги на суму 151018,62 долара США  02.09.2014р. були відчужені банком за 10000 грн., крім того, в той же день банк розірвав договір іпотеки, якою забезпечувалися ці вимоги.

За фактичними обставинами справи №910/15048/16 судами (на відміну від справи №904/1954/16)  було встановлено явну  збитковість оскаржуваного договору  купівлі-продажу прав вимоги для банку: права вимоги на суму 57227479,23 грн. були відчужені банком за 20000 грн. Крім того, по справі №910/15048/16 (на відміну від справи №904/1954/16) судами було встановлено, що за оскарженим договором банк відступив право вимоги за кредитними договорами, майнові права по яких передані в заставу Національному банку України і банк (за умовами  договору з НБУ) не мав права на відчуження цих прав.

Верховний Суд зазначає, що у справі №911/954/16 кредитні договори, за якими передавалося право вимоги по оспорюваному договору, укладалися саме банком-позивачем. Тобто, саме позивач ПАТ "Брокбізнесбанк"  по трьох кредитних договорах надав споживчі кредити на 40535969 доларів США, право грошової вимоги за якими потім передав цесіонарію на умовах: оплата в строк до 2024 року, при цьому загальна вартість права вимоги перерахована та зафіксована по курсу 1 долар США = 7,993 грн. Між тим, по справі №904/1954/16, банк-позивач придбав право грошової вимоги за 237738 грн. 76 коп.,  а перепродав відповідачеві за 13500000 грн., які відповідач сплатив. 

Крім того, Верховний Суд констатує, що по справі №911/954/16, як і по справі №910/23989/16 Вищий господарський суд України скасував рішення судів попередніх інстанцій, а справи передав на новий розгляд для додаткового вивчення фактичних обставин з мотивів неповноти дослідження доказів та передчасності відхилення доводів. У зв'язку з відсутністю повноти дослідження судами попередніх інстанцій доказів та обставин, висновків про нікчемність оспорюваних договорів та про те, як саме в цих обставинах слід застосовувати положення ст. 38 вищевказаного Закону Вищий господарський суд України по справах №911/954/16 та №910/23989/16 не робив, оскільки без повного та всебічного дослідження всіх обставин справи це неможливо. Таким чином, відсутні підстави стверджувати, що по цих справах (в порівнянні зі справою 904/1954/16) судами касаційної інстанції по-різному застосовані норми матеріального права.

8.          Висновки  Верховного Суду за результатами розгляду заяви ПАТ "Дельта Банк"
Виходячи з вищевикладеного, з дотриманням передбачених Розділом XII^2 ГПК України в редакції, що діяла до 15.12.2017р. меж перегляду судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про те, що обставини, на які посилається ПАТ "Дельта Банк" в обґрунтування заяви, не отримали підтвердження, фактів неправильного застосування судами першої та касаційної інстанції норм матеріального права не виявлено.              

Відповідно  до частини 1 статті 111^26 ГПК України в редакції, яка діяла до 15.12.2017р., заява про перегляд судових рішень господарських судів не підлягає задоволенню, якщо обставини, які стали підставою для перегляду судового рішення у справі, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, застосовані правильно.

З огляду на викладене, у задоволенні заяви ПАТ "Дельта Банк"  про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 25.04.2017р. у справі №904/1954/16 слід відмовити. 

Керуючись пп. 1 п. 1 Розділу      ХІ "Перехідні положення" ГПК України       в редакції, яка діє з 15 грудня 2017 року, статтями 111^23, 111^24, 111^26 ГПК України в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" відмовити. Постанову Вищого господарського суду України від 25.04.2017р. у справі №904/1954/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                      О. О. Мамалуй

Суддя                                                                                          Г.О. Вронська

Суддя                                                                                                      І. В. Ткач