Постанова
Іменем  України
 
30 січня 2018 року
м. Київ
справа № 727/7036/15-ц

 
провадження № 61-639св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - ОСОБА_2,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці у складі судді Семенка О. В. від 11 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області у складі колегії суддів             Винту Ю. М., Одинака О. О., Половінкіної Н. Ю. від 17 березня 2016 року,
ВСТАНОВИВ :
У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Позовна заява мотивована тим, що 22 серпня 1976 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Подвір'ївської сільської ради Кельменецького району Чернівецької області, актовий запис № 28. Під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 на сім'ю з трьох осіб за рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 19 квітня 1988 року №107/4 був виданий ордер на заселення кооперативної квартири № 13 житловою площею 28,12 кв.м у будинку № АДРЕСА_5, який був збудований житлово-будівельним кооперативом № 54 (далі - ЖБК № 54). 
З липня 1988 року до цього часу вони з відповідачем зареєстровані у вищевказаній квартирі. Зазначала, що пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_5 складав 18 181 грн та був повністю сплачений ЖБК № 54 за рахунок коштів подружжя у 1992 році, а тому вказане нерухоме майно є спільною власністю подружжя. 
З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просила визнати квартиру АДРЕСА_1 (колишня вулиця Червоноармійська) у місті Чернівці спільною власністю подружжя та визнати за нею право на Ѕ ідеальної частки квартири.
11 січня 2016 року рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на квартиру № 13 (житловою площею 28,12 кв. м, загальною площею 49,5 кв. м) у будинку № АДРЕСА_5 вартістю 18 181 грн.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальної частки квартири № 13 (житлова площа 28,12 кв. м, загальна площа 49,5 кв. м) у будинку № АДРЕСА_5.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що пайовий          внесок в ЖБК № 54 за спірну квартиру був повністю сплачений за час подружнього життя сторін, за рахунок їх спільних коштів, а тому відповідно до положень частини першої статті 15 Закону України «Про власність» (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) та статті 355 ЦК України, квартира               АДРЕСА_2 вартістю 18 181 грн є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та                       ОСОБА_1
17 березня 2016 року ухвалою апеляційного суду Чернігівської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 11 січня 2016 року залишено без змін. 
Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що районний суд встановивши обставини у справі правильно визначив характер спірних правовідносин та норму матеріального права яка підлягає застосуванню. 
 
У березні 2016 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 11 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 17 березня 2016 року.
У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що суд не звернув уваги на відсутність спору про поділ майна, оскільки право власності на квартиру АДРЕСА_3 ні за ким не зареєстровано; позивач не намагалася врегулювати спір у досудовому порядку, а також зазначає, що вартість спірного нерухомого майна визначено не правильно.
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
10 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення. 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Судом установлено, що 22 серпня 1976 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб (а.с.9).
Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради народних депутатів від 19 квітня 1988 року № 107/4 на сім'ю, яка складається з трьох осіб ОСОБА_2 був виданий ордер на заселення кооперативної квартири № 13 житловою площею 28,12 кв. м в будинку АДРЕСА_5 який був збудований ЖБК № 54. (а. с. 10-12).
Згідно з довідкою ЖБК № 54 від 21 серпня 2015 року пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_4                        18 181 грн та був повністю сплачений у 1992 році (а. с. 14, 20-21).
Відповідно до положень пункту 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Відповідно до статті 112 ЦК УРСР (який діяв на час набуття прав на спірну квартиру) майно може належати на праві спільної власності двом або кільком громадянам.
Відповідно до статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 15 Закону України від 07 лютого              1991 року № 697-ХІ1 «Про власність» (який діяв на момент проведення повної сплати подружжям пайового внеску) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.
Згідно з роз'ясненнями, викладеними в пп. 6, 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися статтею 146 ЖК України, статті 15 Закону України «Про власність», пункту 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року №186, (далі - Примірний статут ЖБК) і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, ураховуючи таке:
а) пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах. 
Статтями 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України (діяв на час набуття прав на спірну квартиру) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
Згідно зі статтею 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною другою статті 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, обґрунтовано виходив із того, що пайовий внесок за кооперативну квартиру АДРЕСА_5 вартістю 18 181 грн було повністю сплачено у 1992 році, а тому спірна квартира відповідно до положень частини першої статті 15 Закону України від 07 лютого 1991 року «Про власність» (який діяв на момент проведення повної сплати подружжям пайового внеску) є спільною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1, та відповідно до статті 370 ЦК України, 70 СК України їх частки є рівними.
Доводи касаційної скарги не випливають на законність та обґрунтованість судових рішень, зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскільки судами повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 11 січня               2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 17 березня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | Н. О. Антоненко
| В. М. Коротун
| В. І. Крат
| В. П. Курило