Верховний
Суд

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2018 року 
м. Київ

справа №  904/5464/16 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Баранець О.М. - головуючий, Вронська Г.О., Студенець В.І.
за участю секретаря судового засідання Кравчук О.І.

розглянувши у відритому судовому засіданні заяву Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат"

про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України 
у складі колегії суддів: Стратієнко Л.В. - головуючий, Вовка І.В., Кондратової І.Д.
від 26.04.2017 року 

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Ремсервіс-Оптімум"
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "Дивобуд-Маркет", 2) Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат"
про стягнення 46 168 199,89 грн.,

за участю представників:
позивача: не з'явилися 
відповідача-1: не з'явилися
відповідача-2: Міщенко М.В.
ВСТАНОВИВ:
У липні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Ремсервіс-Оптімум" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дивобуд-Маркет" та Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат", в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 15.08.2016 року просило стягнути солідарно з відповідачів 46 168 199,89 грн., з яких: 44 168 199,89 грн. - заборгованість з оплати за виконані роботи за договором  № 967  на сервісне  обслуговування  від 19.08.2015 року,  1 041 277,72 грн. - інфляційні втрати та 337 761,83 грн. - три відсотки річних.
Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідачі, як замовник та поручитель, в порушення умов договору на сервісне обслуговування № 967 від 19.08.2015 року та договору поруки від 30.09.2015 року, не виконали належним чином своїх зобов'язань з оплати наданих позивачем в період з жовтня 2015 року по травень 2016 року послуг з сервісного обслуговування обладнання відповідача-2. Другий відповідач, як замовник, здійснив лише часткову оплату послуг та прострочив виконання свого грошового зобов'язання перед позивачем з оплати решти заборгованості.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.08.2016 року, залишеним без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 20.02.2017 року, позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Стягнуто солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "Дивобуд-Маркет" та Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Ремсервіс-Оптімум" 44 789 160,34 грн. основного боргу, 1 041 277,72 грн. інфляційних втрат, 337 761,83 грн. три відсотки річних; з кожного з відповідачів на користь позивача стягнуто по 103 350 грн. судового збору. 
Постановою Вищого господарського суду України від 26.04.2017 року рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.08.2016 року та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 20.02.2017 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що обставини надання позивачем відповідачу-2 послуг за укладеним між ними договором на сервісне обслуговування № 967 від 19.08.2015 року на загальну суму 80 690 730,12 грн. є доведеними, однак відповідач-2 лише частково оплатив надані позивачем послуги, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилася заборгованість, доказів погашення якої відповідачі, як солідарні боржники, не надали. За висновком судів, підстави для звільнення відповідачів від виконання обов'язку оплатити надані позивачем за договором послуги відсутні, оскільки докази встановлення у визначеному договором порядку недоліків виконаних позивачем робіт відсутні в матеріалах справи та замовник, який своєчасно не заявив про виявлені недоліки, в порушення вимог статей 853 Цивільного кодексу України безпідставно відмовився від прийняття робіт, у зв'язку з чим суди дійшли висновку про те, що заборгованість підлягає стягненню на користь позивача, а також відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України підлягають стягненню інфляційні втрати та три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобов'язання.
Відповідач-2 - Приватне акціонерне товариство "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" подав до Верховного суду України заяву про перегляд судових рішень у справі № 904/5464/16 з підстав передбачених пунктами 1, 2 статті 111-16 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній до 15.12.2017 року. 
Ухвалою Верховного Суду України від 14.08.2017 року справу № 904/5464/16 допущено до провадження Верховного Суду України, відкрито провадження за заявою Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 26.04.2017 року у справі № 904/5464/16, в порядку здійснення підготовчих дій витребувано з Господарського суду Дніпропетровської області матеріали справи № 904/5464/16 зупинено виконання судових рішень та здійснено звернення до голови Науково-консультативної ради при Верховному Суді України стосовно підготовки наукового висновку щодо норми матеріального права, яка неоднаково застосована судом касаційної інстанції. 
На виконання ухвали Верховного Суду України від 14.08.2017 року членом Науково-консультативної ради надано науковий висновок про застосування положень абзацу 2 пункту 8 статті 12, пункту 5 частини 1 статті 810 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній до 15.12.2018 року) у справі № 904/5464/16.
Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу ХІ "Перехідні положення" Господарського процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у господарських справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного господарського суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше. 
Зазначена заява Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" була передана Верховним Судом України разом зі справою № 910/12949/16 до Касаційного господарського суду, до якого надійшла 11.01.2018 року.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Касаційного господарського суду від 11.01.2018 року для розгляду заяви Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" визначено склад колегії суддів: Баранець О.М. - головуючий, Студенець В.І., Вронська Г.О.
Ухвалою Верховного Суду у зазначеному складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.01.2018 року справу № 904/5464/16 за заявою Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" про перегляд судових рішень у справі № 904/5464/16 призначено до розгляду на 20.02.2018 року на 10 годину 00 хвилин.
У заяві про перегляд судових рішень Приватне акціонерне товариство "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.08.2016 року, постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 20.02.2016 року та постанову Вищого господарського суду України від 26.04.2017 року у справі № 904/5464/16 та припинити провадження у справі на підставі пункту 5 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній до 15.12.2017 року.
Заяву мотивовано неоднаковим застосуванням Вищим господарським судом України одних і тих самих норм процесуального права, що полягає у порушенні правил підвідомчості (предметної підсудності), та норм матеріального права, внаслідок чого було ухвалено різні за змістом рішення у подібних правовідносинах, а саме: пункту 5 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, частини 2 статті 1 Закону України "Про третейські суди" та статей 627, 629 Цивільного кодексу України. Як приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального та процесуального права заявником надано копії постанов Вищого господарського суду України від 18.10.2016 року у справі № 905/1695/16, від 07.12.2016 у справі № 904/3826/16 та від 12.07.2017 року у справі № 904/9614/16. 
Позивач, відповідач-1 та Кабінет Міністрів України не направили для участі в судовому засіданні своїх представників, хоча були належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.
Колегія суддів Касаційного господарського суду вважає, що нез'явлення в судове засіданні представників позивача, відповідача-1 та Кабінету Міністрів України, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні.
Колегія суддів Касаційного господарського суду, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи заяви, перевіривши застосування судом касаційної інстанції положень пункту 5 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, частини 2 статті 1 Закону України "Про третейські суди" та статей 627, 629 Цивільного кодексу України у різних справах у подібних правовідносинах, вважає, що заява Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" про перегляд судових рішень не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
У справі, що розглядається, господарським судами встановлено, що 19.08.2015 року між Приватним акціонерним товариством "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" (замовник, відповідач-2) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ремсервіс-Оптімум" (підрядник, позивач) укладено договір на сервісне обслуговування №967 (далі за текстом - договір), відповідно до умов якого замовник доручає, а підрядник зобов'язується надати послуги з сервісного обслуговування механічної частини вказаного у договорі насосного обладнання РОФ-1 Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат", забезпечуючи визначений плановий коефіцієнт технічної готовності на умовах договору.
Згідно з пунктами 1.1. та 1.4. договору замовник зобов'язується надати підряднику об'єкт для виконання послуг, прийняти та оплатити надані послуги в порядку та в строки, обумовлені договором. 
В пункті 13.5. договору сторони визначили, що договір діє до 31.10.2016 року. Закінчення строку дії договору не звільняє сторін від виконання прийнятих на себе зобов'язань (в тому числі гарантійних). 
Договір може бути розірваний за згодою сторін. Про намір розірвати договір сторони зобов'язані повідомити іншу сторону не менше ніж за 30 календарних днів (п. 13.7. договору). 
На виконання умов договору позивач в період з 01.10.2015 року по 05.05.2015 року виконав роботи з сервісного обслуговування насосів на загальну суму 80 690 730,12 грн. Однак, відповідач-2 оплатив виконані позивачем роботи лише частково на суму 35 901 569,78 грн., внаслідок чого у нього перед позивачем виник борг в сумі 44 789 160,34 грн., доказів погашення якого відповідач-2 не надав та не довів обставин виявлення недоліків у виконаних позивачем робіт у визначеному договором порядку.
В забезпечення виконання зобов'язань відповідача-2, як замовника, 30.09.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дивобуд-Маркет" (відповідач-1, поручитель) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ремсервіс-Оптімум" (позивачем, кредитор) укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель поручився перед кредитором за виконання обов'язків Публічного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" за договором на сервісне обслуговування № 967 від 19.08.2015 року, передбачених розділом 2 договору (основний договір). 
Згідно з п. 1.2. договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником своїх зобов'язань у сумі 89 629 923,60 грн. (з ПДВ), які складають загальну вартість послуг за основним договором за 9 місяців (з 01.09.2015 року по 01.06.2016 року) та включаючи сплату неустойки, процентів, інфляційних нарахувань, що можуть бути застосовані кредитором до боржника у зв'язку з несвоєчасною оплатою вартості наданих кредитором послуг з сервісного обслуговування механічної частини насосного обладнання боржника.  
У разі порушення боржником основного договору боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (пункт 1.3. договору поруки). 
Відповідно до пунктів 3.1. та 3.2. договору поруки у разі порушення (невиконання чи неналежного виконання) боржником обов'язку за основним договором, кредитор звертається з письмовою вимогою до боржника про виконання обов'язку. Якщо боржник не виконає забезпечене основне зобов'язання, зазначене в пункті 1.2. договору, або виконає його частково, поручитель зобов'язаний сплатити кредитору несплачену боржником суму в строк протягом 3 календарних днів від дати отримання письмової вимоги кредитора.
У пунктах 5.1. та 5.2. договору поруки визначено, що договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін. Договір діє до моменту припинення поруки на підставах, визначених статтею 559 Цивільного кодексу України.
На виконання умов договору поруки, позивач звернувся до відповідача-1 з вимогою № 3 (лист № 44 від 23.05.2016 року) про виконання обов'язків замовника за договором на сервісне обслуговування № 967 від 19.08.2015 року, яку відповідач-1, як поручитель, визнав обґрунтованою та правомірною, але зазначив про неможливість її виконання з огляду на важкий фінансовий стан його підприємства. 
У зв'язку з невиконанням відповідачами своїх зобов'язань з оплати наданих позивачем в період з жовтня 2015 року по травень 2016 року послуг з сервісного обслуговування обладнання відповідача-2 за договором на сервісне обслуговування № 967 від 19.08.2015 року та договором поруки від 30.09.2015 року, позивач звернувся до господарського суду з позовом у даній справі.
Судами також встановлено, що в пункті 12.2. договору на сервісне обслуговування № 967 від 19.08.2015 року сторони договору (позивач та відповідач-2) передбачили, що у випадку, якщо спори і розбіжності, які виникли у зв'язку з виконанням договору або стосуються його укладення, зміни, порушення умов, недійсності, не будуть врегульовані шляхом перемовин, їх розгляд здійснюється в Постійно діючому Регіональному Третейському суді України при Асоціації "Регіональна правова група" у відповідності до Регламенту вказаного суду. Рішення третейського суду є остаточним та обов'язковим для сторін. 
20.07.2016 року - після порушення Господарським судом Дніпропетровської області провадження у даній справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Ремсервіс-Оптімум" та до початку розгляду справи відповідач-2 надав відзив на позовну заяву, в якому просив припинити провадження у справі у зв'язку з тим, що між ним та позивачем укладено третейську угоду, спір не підвідомчий господарському суду та має бути розглянутий в третейському суді.   
Господарські суди у даній справі, з'ясувавши наявність в укладеному між позивачем та відповідачем-2 договорі на сервісне обслуговування № 967 від 19.08.2015 року третейського застереження, відмовили у припиненні провадження у справі на підставі пункту 5 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України. При цьому, місцевий господарський суд виходив з того, що третейське застереження, яке є невід'ємною частиною, договору на сервісне обслуговування № 967 від 19.08.2015 року втратило чинність у зв'язку з розірванням договору з 14.06.2016 року.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого господарського суду про відсутність підстав для припинення провадження у справі на підставі пункту 5 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, однак з інших мотивів. За висновком апеляційного господарського суду, Закон України "Про третейські суди" передбачає виключно право, а не обов'язок сторін на звернення до цього суду і для виникнення у третейського суду підстав для розгляду господарського спору по суті необхідна наявність волі обох сторін. У разі відсутності у позивача волевиявлення на звернення до третейського суду чинне законодавство України жодним чином не позбавляє його конституційного права на звернення до господарського суду, чим позивач правомірно скористався.
Вищий господарський суд України також погодився з судами попередніх інстанцій про відсутність підстави для припинення провадження у справі на підставі пункту 5 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, однак виходив з того, що у даній справі солідарним боржником та відповідачем є Товариство з обмеженою відповідальністю "Дивобуд-Маркет", яке не було стороною третейського застереження і, відповідно, на нього не розповсюджуються повноваження Постійно діючого Регіонального Третейського суду України при Асоціації "Регіональна правова група".
Разом з тим, у справах, копії постанов яких надано відповідем-2 для порівняння, Вищий господарський суд України у подібних правовідносин висловив правову позицію про те, що у разі, якщо між сторонами у справі укладено угоду про передачу спору на вирішення третейського суду, така угода є дійсною, спір підлягає вирішенню у в третейському суді, а інша сторона у справі до початку розгляду господарським судом справи заперечує проти розгляду спору господарським судом, то такий спір не підвідомчий господарським судам, а провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 5 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України.
Забезпечуючи єдність судової практики у застосуванні норм матеріального та процесуального права, про які йдеться у заяві, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду виходить із такого.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній до 15.12.2017 року, Господарський суд припиняє провадження у справі, якщо сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду.
Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
За змістом статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.
Таким чином, гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина 5 статті 55 Конституції України). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина 2 статті 22, стаття 64 Конституції України). 
Одним із способів реалізації права кожного захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань у сфері цивільних і господарських правовідносин є звернення до третейського суду у передбаченому Законом України "Про третейські суди" випадках і порядку.
Аналогічний  висновок  викладено  в  рішенні  Конституційного суду України  № 1-рп/2008 від 10 січня 2008 року у справі № 1-3/2008 за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу "Третейське застереження" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду).
В частині 2 статті 1 Закону України "Про третейські суди" визначено, що до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. 
Відповідно визначення термінів, які містяться в статті 2 Закону України "Про третейські суди", третейська угода - угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом; сторони третейського розгляду (далі - сторони) - позивач та відповідач. Позивачами є фізичні та юридичні особи, що пред'явили позов про захист своїх порушених чи оспорюваних прав або охоронюваних законом інтересів. Відповідачами є фізичні та юридичні особи, яким пред'явлено позовні вимоги.
У статті 5 Закону України "Про третейські суди" визначено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.
Відповідно до частин 1, 4, 8 статті 12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Недійсність окремих положень договору, контракту, що містить третейське застереження, не тягне за собою недійсність такого третейського застереження.
Як правильно зазначено Вищим господарським судом України в оскаржувані постанові від 26.04.2017 року у даній справі, третейська угода нерозривно пов'язана з основними правовідносинами між сторонами і розповсюджує свою силу тільки на спори, які виникли чи можуть виникнути з основних правовідносин. Разом з тим, за своєю природою вона суттєво відрізняється від основних матеріальних правовідносин і набуває автономного характеру. Тобто, фактично укладаючи один договір, юридично сторони укладають два - основний договір матеріально-правового характеру і третейську угоду у формі застереження. Прямий наслідок автономності третейської угоди полягає в тому, що дійсність основного договору не впливає на дійсність третейської угоди. При цьому, третейське застереження зберігає юридичну силу, зокрема, і у випадку, коли основний договір був розірваний сторонами. 
Судами встановлено, що пунктом 10.7.2. договору на сервісне обслуговування № 967 від 19.08.2015 року передбачено право замовника на розірвання договору в односторонньому порядку у вигляді оперативно-господарської санкції у випадку неодноразового порушення підрядником вимог, норм та правил охорони праці, встановлених діючим законодавством та договором, яке і було ним реалізовано шляхом надіслання позивачу повідомлення № 2286/12 від 17.05.2016 року із зазначенням про те, що договір вважається розірваним з дати отримання вказаного повідомлення. Вказане повідомлення було отримано позивачем 14.06.2016 року.
З огляду на викладене, Вищий господарський суд України дійшов правильного висновку про те, що в даному випадку третейське застереження, яке було передбачене позивачем та відповідачем-2 в укладеному між ними договорі на сервісне обслуговування № 967 від 19.08.2015 року, не втратило свою юридичну силу у зв'язку з розірванням зазначеного договору відповідачем-2 в односторонньому порядку, чим обґрунтовано спростував неправильний висновок місцевого господарського суду про те, що третейське застереження є невід'ємною частиною договору на сервісне обслуговування № 967 від 19.08.2015 року і втратило чинність у зв'язку з розірванням договору з 14.06.2016 року.
Крім того, аналіз наведених вище положень Конституції України та Закону України "Про третейські суди", зокрема частини 2 статті 1 Закону України "Про третейські суди", свідчить про те, що третейський суд має повноваження вирішення спорів лише між тими сторонами, між якими було укладено угоду (прийнято рішення) про передачу спору на розгляд третейського суду, і ці повноваження третейського суду не поширюються на спори, в яких, крім цих осіб, сторонами є інші особи, які не були сторонами третейської угоди.
У справі, яка розглядається, господарськими судами встановлено, що передбачене в п. 12.2. договору на сервісне обслуговування № 967 від 19.08.2015 року третейське застереження було укладено лише між сторонами зазначеного договору - замовником та підрядником (позивачем та відповідачем-2). Між відповідачем-1 - Товариством з обмеженою відповідальністю "Дивобуд-Маркет" і Товариством з обмеженою відповідальністю "Ремсервіс-Оптімум" угоди про передачу спорів на розгляд третейського суду укладено не було, відповідних умов укладений між ними договір поруки не містить. 
Таким чином, відсутність взаємної згоди всіх сторін спору на його вирішення третейським судом, оформленої відповідним третейським застереженням, виключає можливість розгляду спору таким судом.
У разі відсутності такого застереження господарський суд зобов'язаний припинити провадження у справі лише за наявності волі обох сторін про розгляд конкретного спору арбітражем, оформленої відповідним зверненням до суду.
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 18.10.2017 року у справі № 910/8318/16.
Однак, відповідної згоди всіх учасників спору на розгляд справи третейським судом після порушення провадження у справі матеріали справи не містять та не можуть містити, оскільки у спірних правовідносинах, що склались між сторонами у справі, солідарним боржником (поручителем) та відповідачем у справі є Товариство з обмеженою відповідальністю "Дивобуд-Маркет", яке не було стороною третейського застереження, укладеного між позивачем та другим відповідачем, у зв'язку з чим Вищий господарський суд України в оскаржуваній постанові дійшов правильного висновку про те, що підстави для припинення провадження у справі на підставі пункту 5 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній до 15.12.2017 року відсутні.
Постанови Вищого господарського суду України від 18.10.2016 року у справі № 905/1695/16, від 07.12.2016 у справі № 904/3826/16 та від 12.07.2017 року у справі № 904/9614/16, на які відповідач-2 посилається в заяві про перегляд судових рішень у даній справі, не підтверджують обставин неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм процесуального та матеріального права, а саме: пункту 5 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, частини 2 статті 1 Закону України "Про третейські суди" та статей 627, 629 Цивільного кодексу України, оскільки на відміну від обставин у даній справі, між сторонами у цих справах існувало укладене третейське застереження, особи, які не були стороною угоди про передачу спору на вирішення третейського суду, укладеної між сторонами у справі, участі у справах не приймали. Таким чином додані відповідачем-2 до заяви копії постанов Вищого господарського суду України свідчать про наявність у зазначених справах інших обставин, ніж у даній справі, залежно від яких суд касаційної інстанції дійшов відповідних правових висновків. 
З огляду на викладене, Вищий господарський суд у даній справі правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права, висновки суду є обґрунтованими і такими, що відповідають вимогам закону.
Відповідно до частини 1 статті 111-26 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній до 15.12.2017 року, Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, що стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, застосовані правильно.
З огляду на викладене заява відповідача-2 про перегляд Верховним Судом України судових рішень у справі № 904/5464/16 задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями статями 111-14, 111-23, 111-24, 111-26 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній до 15.12.2017 року, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Відмовити у задоволенні заяви Приватного акціонерного товариства "Північний гірничо-збагачувальний комбінат" про перегляд Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 26.04.2017 року у справі № 904/5464/16.
2. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                          О. Баранець 
Судді                                                                                                    Г. Вронська
          В. Студенець