Постанова
Іменем України

28 лютого 2018 року
м. Київ

справа № 650/1223/14-ц

провадження № 61-3781св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів:   Антоненко Н. О.,   Журавель В. І. (суддя-доповідач),   Крата В. І.,   Курило В. П., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідачі:  ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_7, яка діє в інтересах ОСОБА_4, на рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 03 листопада 2015 року у складі головуючого судді Хомик І. І. та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 10 лютого 2016 року у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Полікарпової О. М., суддів: Базіль Л. В., Прокопчук Л. П.,
 
встановив:
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року справу № 650/1223/14-ц призначено до судового розгляду. 
 
У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 650/1223/14-ц передана до Касаційного цивільного суду. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування збитків.
 
Позовна заява мотивована тим, що 06 липня 2014 року за чергою, погодженою зборами власників корів с. Біла Криниця, здійснювати обов'язки пастуха повинна була ОСОБА_4, яка доручила їх виконання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Того ж дня її корова, яка була на дев'ятому місяці тільності, впала у колодязь, в результаті чого тварина була травмована. Лікування не дало належних результатів, та ветеринарний лікар рекомендував здати корову на доріз. 
 
З урахуванням отриманого доходу від здачі корови закупнику за договірною ціною в сумі 4 700 грн, просила суд стягнути в солідарному порядку з відповідачів на свою користь 8 300 грн майнової шкоди та 10 000 грн моральної шкоди.
 
Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 03 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 10 лютого 2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_3 з ОСОБА_4 матеріальні збитки в розмірі 7 960 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В частині позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування збитків відмовлено.
 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_4, яка повинна була згідно з чергою 06 липня 2014 року випасати худобу, та яка передоручила виконання цієї роботи ОСОБА_6 та ОСОБА_5, несе обов'язок перед власниками худоби за належне виконання робіт по випасу скота та його збереження.
 
У березні 2016 року представник ОСОБА_4 подала касаційну скаргу, у якій просила рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 03 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 10 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що жодних договорів між власниками великої рогатої худоби не укладалось і в цьому випадку зобов'язання відшкодувати заподіяну шкоду виникає на підставі статті 1167 ЦК України, на що судами не було звернуто уваги. Сума збитку не доведена, а розрахунок здійснений із суттєвими порушеннями.
 
Суд апеляційної інстанції порушив норми процесуального права, чим позбавив права ОСОБА_4 та її представника брати участь у судовому засіданні під час розгляду справи.
 
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Судом встановлено, що за усною домовленістю між власниками корів в селі Біла Криниця Великоолександрівського району Херсонської області вони почергово їх випасали та несли відповідальність за їх збереження. Відповідальний за організацію чергування був ОСОБА_8, що підтверджується довідкою селищної ради.
 
06 липня 2014 року згідно з чергою на випас ОСОБА_4 передоручила ОСОБА_6 та ОСОБА_5 випас худоби, під час якого корова позивача впала в колодязь, внаслідок чого отримала травми.
 
Лікування не дало позитивних результатів, внаслідок чого позивачу довелось здати корову на доріз, за договірною ціною 4 700 грн, що підтверджується письмовими записами ветлікаря.
 
Згідно з довідкою середня вага корови становить 450 кг, вартість 1 кг живої ваги відповідно до довідки СВК «Борозенське» від 01 грудня 2014 року за № 201 становить 28 грн. Таким чином, вартість корови становить 12 600 грн, враховуючи що позивач отримала від реалізації корови 4 700 грн сума матеріальних збитків складає 7 900 грн.
 
В аспекті положень частини першої статті 7, частини першої статті 11 ЦК України випасання власниками сільськогосподарських тварин (зокрема, великої рогатої худоби) череди цих тварин в порядку черговості на безвідплатній основі є звичаєм, дії осіб щодо безпосередньої реалізації якого за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.
 
За змістом положень пункту 3 частини другої статті 11, статті 22, статті 179, частини першої статті 180, частини першої статті 190 зазначеного Кодексу власник сільськогосподарської тварини має право на відшкодування завданих йому збитків спричинених неналежним виконанням обов'язку щодо випасання такої тварини. До цих збитків належать зазнані власником тварини втрати, пов'язані з лікуванням тварини або її смертю, які підлягають відшкодуванню у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено їх відшкодування у меншому або більшому розмірі.
 
ЦК України та інші акти цивільного законодавства не містять вимог щодо належності виконання зобов'язання щодо почергового випасання власниками своїх сільськогосподарських тварин череди таких тварин. Зважаючи на це, у разі відсутності договору між власниками тварин щодо змісту належного виконання та його обсягу (як у справі, що розглядається) за правилом частини першої статті 526 ЦК України належність виконання підлягає правовій оцінці з урахуванням звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
На думку колегії суддів, охорона здоров'я та життя сільськогосподарської тварини є невід'ємними складовими мети випасання тварин, без забезпечення яких її досягнення було б неможливим, а саме випасання було б позбавлено сенсу.
 
Оскільки суб'єктами правовідносин щодо почергового випасання сільськогосподарських тварин на безвідплатній основі є власники таких тварин-учасники черги, зазначені особи в аспекті положень частини першої статті 527 ЦК України є належними сторонами виконання зобов'язань, що походять з почергового випасання сільськогосподарських тварин на безвідплатній основі.
 
За змістом статей 528, 618 зазначеного Кодексу покладання такою стороною на іншу особу виконання обов'язку щодо випасання сільськогосподарських тварин (у т.ч. й на відплатній основі) не суперечить умовам договору (навіть укладеного в усній формі), вимогам ЦК України, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання щодо обов'язку належної сторони зобов'язання виконати його особисто.
 
Разом з цим у разі невиконання або неналежного виконання іншою особою обов'язків належної сторони-боржника як щодо випасання сільськогосподарських тварин, так і щодо відшкодування завданих збитків, спричинених неналежним виконанням цього обов'язку, такі обов'язки боржник повинен виконати сам, оскільки він відповідає за порушення зобов'язання іншими особами, на яких було покладено його виконання, якщо договором або законом не встановлено відповідальність безпосереднього виконавця (частина друга стаття 528, частина перша стаття 618 ЦК України).
 
Зважаючи на положення частини першої статті 8 зазначеного Кодексу, правовідносини належної сторони-боржника та іншої особи з приводу виконання обов'язку щодо випасання сільськогосподарських тварин регулюються правовими нормами про підряд (§ 1 підрозділу 1 розділу III Книги п'ятої ЦК України).
 
З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про стягнення збитків саме з ОСОБА_4, оскільки між власниками худоби існувала усна домовленість на черговість її випасання, і обов'язок збереження худоби покладався саме на останню, згідно з встановленою чергою.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що між сторонами не було укладено письмових договорів, що є підставою для відмови у задоволенні позову висновків судів не спростовують, оскільки усні домовленості на позачерговий випас худоби іншою особою замість себе породжують цивільні права та обов'язки.
 
Судовими повістками, довідкою про доставку SMS, а також клопотанням про розгляд справи за відсутності ОСОБА_4 спростовуються аргументи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не було належним чином повідомлено її про розгляд справи. 
 
Інші аргументи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. ОСОБА_1 того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Таким чином, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 03 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 10 лютого 2016 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані.
 
Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
постановив:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_7, яка діє в інтересах ОСОБА_4, залишити без задоволення.
 
Рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 03 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 10 лютого 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | М. Є. Червинська
Судді | Н. О. Антоненко
| В. І. Журавель   В. І. Крат
| В. П. Курило