Постанова                                                      
Іменем України
 
28 лютого 2018 року
м. Київ
 
справа № 456/2576/15-ц
 
провадження № 61-4658 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів:  Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,      Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна»,
представник відповідача - Міщенко АндрійЛеонідович,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на заочне рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області у складі судді Янко Б. Я. від 16 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Шандри М. М., Шумської Н. Л.,                   від 26 жовтня 2016 року,
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (далі - ТОВ «Євролізинг Україна»)  про визнання недійсним правочину та застосування реституції.
 
Позовна заява мотивована тим, що 29 травня 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № 001976, згідно з умовами якого предметом лізингу є міні-трактор Dong-Feng 504 каб.
Позивач вказував на те, що він добросовісно виконував умови договору, сплативши всі надані позивачем рахунки, а саме 32 тис. грн, призначення платежу - адміністративний платіж за трактор згідно з договором                   № 001976. 
Відповідач у свою чергу зобов'язувався передати йому у користування предмет лізингу - міні-трактор Dong-Feng 504 каб., протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця платежів, обумовлених договором.
Відповідач не виконав взяті на себе обов'язки щодо передачі у користування позивача предмета лізингу.
Позивач зазначав, що умови договору фінансового лізингу не відповідають чинному законодавству та порушують його права як споживача. Також посилався на нікчемність вказаного договору, як в силу статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач застосував нечесну підприємницьку практику, так і в силу статті 220 ЦК України, оскільки договір не було посвідчено нотаріально. 
З урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_4 просив визнати недійсним пункт 12.1 договору фінансового лізингу № 001976, укладеного 29 травня 2015 року між ним та ТОВ «Євролізинг Україна», а також стягнути з ТОВ «Євролізинг Україна» на його користь грошові кошти в сумі 32 тис. грн, сплачені ним за вказаним договором.
 
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області                      від 16 червня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.
Визнано недійсним пункт 12.1 договору фінансового лізингу № 001976, укладеного 29 травня 2015 року між ТОВ «Євролізинг Україна» та          ОСОБА_4
Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 32 тис. грн, сплачені ним за договором фінансового лізингу                 від 29 травня 2015 року № 001976. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що умови пункту 1.4 договору фінансового лізингу суперечать положенням статті 808 ЦК України, є несправедливими у розумінні приписів статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, у відповідача відсутня ліцензія на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб та зазначений договір нотаріально не посвідчений.
 
Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Євролізинг Україна» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що за своєю правовою природою договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, є змішаним та містить елементи договору купівлі-продажу транспортного засобу та договору оренди (найму), який відповідно до статті 799 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню, як укладений за участю фізичної особи. Разом із тим згідно з частиною першою статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним, оскільки сторонами не додержано вимог закону про його нотаріальне посвідчення, та, крім того, у відповідача відсутня ліцензія для здійснення фінансової діяльності.
 
У листопаді 2016 року ТОВ «Євролізинг Україна» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права, зокрема, положення статті 799 ЦК України, статті 808 ЦК України, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а також зауважує про невідповідність викладених в оскаржуваних судових рішеннях висновків наявним обставинам справи. Також рішення суду не містить мотивів визнання недійсним пункту 12.1 договору.
 
У січні 2017 року ОСОБА_4 подав до суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначав, що судові рішення є законними і обґрунтованими та просив відхилити касаційну скаргу та залишити судові рішення без змін.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
1 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 29 травня 2015 року між    ОСОБА_4 та ТОВ «Євролізинг Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 001976, предметом якого є надання послуг, спрямованих на придбання трактора Dong-Feng 504 каб. на суму 10 355,99 євро, що еквівалентно 320 тис. грн. 
 
Пункту 1.4 договору фінансового лізингу передбачено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо, а за вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.
 
Відповідно до пункту 1.7 договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця платежів, обумовлених договором.
 
29 травня 2015 року ОСОБА_4 сплатив ТОВ «Єворлізинг» 32 тис. грн - адміністративний платіж згідно з договором фінансового лізингу № 001976.
 
Згідно з пунктом 12.1 статті 12 договору лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та неотримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій    формі з чітким волевиявленням щодо розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодерджувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність установлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
 
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій    послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина друга статті 216 ЦК України).
 
Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».
 
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.
 
Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнане недійсним або змінене, а не сам договір.
 
У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
 
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
 
Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, вони порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.
 
Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2 - 4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).
 
За змістом частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
 
Відповідно до статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
 
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, установлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
 
Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. 
 
Згідно із статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
 
Частиною першою статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
 
Враховуючи положення зазначених вимог чинного законодавства України, суди дійшли правильного висновку про те, що послуги з фінансового лізингу ТОВ «Євролізинг Україна» мало право здійснювати лише за умови набуття статусу фінансової установи та отримання відповідних ліцензій, однак відповідачем не було надано докази наявності у нього ліцензії на здійснення такої діяльності.
 
Також суди дійшли правильного висновку про те, що за своєю правовою природою договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, є змішаним та містить елементи договору купівлі-продажу транспортного засобу та договору оренди (найму), який відповідно до статті 799 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню, як укладений за участю фізичної особи, однак договір фінансового лізингу, укладений 29 травня 2015 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Євролізинг Україна», нотаріально не посвідчений, тобто згідно з частиною першою статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним, оскільки сторонами не додержано вимог закону про його нотаріальне посвідчення.
 
Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України.
 
Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
 
Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
 
Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 32 тис. грн, оскільки вони були сплачені на виконання нікчемного правочину.
 
Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року                           у справі № 6-2766цс15, від 18 січня 2017 року у справі № 6-648цс16.
 
Доводи відповідача про те, що договір фінансового лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню, є помилковими та спростовуються установленими чинними законодавством вимогами щодо форми та змісту договору фінансового лізингу, а саме статтями 628, 799, 806 ЦК України.
 
Також помилковими є доводи відповідача про те, що законодавством не передбачено обов'язкової наявності ліцензії під час укладення договору фінансового лізингу, оскільки згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
 
Доводи відповідача про те, що рішення суду не містить мотивів визнання недійсним пункту 12.1 договору, висновків суду не спростовує та на законність рішення не впливає, оскільки судами правильно встановлено, що договір є нікчемним, відповідно, нікчемний є кожен з його пунктів.
 
Інші доводи касаційної скарги необґрунтовані, зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
З огляду на вищевикладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області            від 16 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області        від 26 жовтня 2016 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | Д. Д. Луспеник
Судді: | О. В. Білоконь     Є. В. Синельников      С. Ф. Хопта      Ю. В. Черняк