Постанова
Іменем України
 
6 лютого 2018 року
м. Київ
 
справа № 201/1567/14-ц
 
провадження № 61-565св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого: Стрільчука В. А.,
суддів: Карпенко С. О., Кузнецова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С.,
Ступак О. В.
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_3,
відповідачі - ОСОБА_4, ОСОБА_5,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу            ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 4 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2016 року
 
В С Т А Н О В И В :
 
У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовними вимогами до ОСОБА_4 і ОСОБА_5, з урахуванням доповнень та уточнень, про виділ в натурі частини квартири, стягнення грошової компенсації вартості частини житла та визнання права власності на майно в порядку спадкування.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 28 грудня 2000 року ОСОБА_3 набула право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 після смерті її батька - ОСОБА_6 
 
Вищевказана квартира відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 4 травня 1998 року Дніпропетровським міськвиконкомом за                    № 1/1564-98 належала ОСОБА_6 (1/2 частина) та його дружині             ОСОБА_7 (1/2 частина). Після смерті ОСОБА_6, належна йому Ѕ частини спірної квартири успадкована позивачем та його дружиною ОСОБА_7 - по 1/4 частини кожна. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 і належні їй 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 перейшли в порядку спадкування до її сина - ОСОБА_4 та онука - ОСОБА_5, які у встановлений законом строк звернулися з заявами про прийняття спадщини. Проте, хоча позивач юридично є співвласником вищевказаної квартири, фактично вона позбавлена права володіти та користуватися власним майном, оскільки відповідачі не надають їй можливості користуватися 1/4 частиною цієї квартири та не погоджуються на пропозицію позивача укласти та нотаріально посвідчити договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільною квартирою. Крім того, не погоджуються сплатити позивачеві грошову компенсацію вартості її частки в даній квартирі. 
 
Посилаючись на те, що її права порушено і вона не може володіти та користуватися власним майном, просила суд з урахуванням доповнень та уточнень виділити їй у натурі 1/4 частину вказаної спірної квартири загальною площею 42,2 кв. м, житловою площею - 18,2 кв. м, у разі неможливості виділити в натурі вказану частину квартири, просила стягнути солідарно із співвласників: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 грошову компенсацію вартості належної їй 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 в розмірі 209 586 грн, після чого перевести право власності на інших співвласників квартири - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 4 квітня           2016 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира АДРЕСА_1 є однокімнатною. Висновком судової будівельно-технічної експертизи Дніпропетровського НДІІСЕ від 22 січня 2015 року                № 2604/2605-14 встановлено відсутність можливості виділити їй в натурі ј частину цієї квартири, тому суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо виділення в натурі частини спірної квартири не підлягають задоволенню. 
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з співвласників (відповідачів) на користь позивача грошової компенсації вартості 1/4 частки спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що 3/4 частини вказаної квартири, власником якої була ОСОБА_7, перейшли до відповідачів в порядку спадкування після її смерті. Оскільки в силу певних об'єктивних причин, жодним з відповідачів не отримано свідоцтво про право на спадщину і не зареєстровано відповідно до чинного законодавства право власності на вказану частину спірної квартири, питання сплати грошової компенсації вартості 1/4 частки квартири може бути предметом судового розгляду тільки після набуття відповідачами права власності на їх, кожного окремо, частку квартири.
 
Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня                  2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 4 квітня 2016 року в частині обґрунтування підстав відмови ОСОБА_3 у її позовних вимогах до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення грошової компенсації вартості частини житла змінено. В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 4 квітня 2016 року залишено без змін.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідачі користуються спільним майном та самостійно, у тому числі і за позивача сплачують усі витрати по комунальним платежам, однак, є не спроможними виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, оскільки, визначена судовою будівельно-технічною експертизою від 3 грудня 2015 року № 1943/1944-15 ринкова вартість вищевказаної квартири на дату оцінки складає - 838 345 грн, а вартість 1/4 її частини -  209 586 грн становитиме для них надмірний тягар.
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3       просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий судовий розгляд.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваних рішень судами не з'ясовані всі обставини справи, оскільки 3/4 частини квартири після смерті ОСОБА_7 перейшли в порядку спадкування за заповітом виключно до її онука - ОСОБА_5 та не переходили до її сина -             ОСОБА_4 
Крім того позивач не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки прав на вказане нерухоме майно у відповідачів не має, їх частка у майні чітко не визначена, тому підстав для задоволення позовних вимог щодо грошової компенсації у позивача не має. 
 
Також позивач вважає, що висновки апеляційного суду щодо неспроможності відповідачів сплатити компенсацію 1/4 частини спірної квартири ґрунтується виключно на припущеннях.
 
22 вересня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
У жовтні 2016 року відповідачі подали заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.
 
Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 липня 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виділ в натурі частини квартири, стягнення грошової компенсації вартості частини житла, визнання права власності на майно в порядку спадкування, призначено до судового розгляду.
 
Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
3 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом апеляційної інстанції установлено, що перебуваючи в шлюбі,                  ОСОБА_6 і ОСОБА_7 в передбаченому законом порядку отримали для проживання однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 42,2 кв. м, житловою площею - 18,2 кв. м. У 1998 році подружжя приватизувало вказану квартиру, про що отримали свідоцтво про право власності, видане 4 травня 1998 року Дніпропетровським міськвиконкомом за № 1/1564-98, зареєстрованим Дніпропетровським інвентарним бюро за реєстровим                  № 265п-97-195. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер. 
ОСОБА_3 В - дочка померлого, в порядку спадкування, набула право власності на 1/4 частину вказаної квартири після смерті батька. Дане свідоцтво про право на спадщину за законом від 2 листопада 2000 року, видане державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори      Лада І. М., на підставі якого 28 грудня 2000 року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради зареєстровано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, реєстровий № 846-308 в реєстровій книзі № 4634. 
ОСОБА_7 також успадкувала 1/4 частини кварти АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 31 жовтня 2000 року.           (а.с. 62).
Отже, після смерті ОСОБА_6 належна йому частина вказаної квартири успадкована дочкою - ОСОБА_3 та його дружиною  ОСОБА_7 по 1/4 частині кожною. 
21 березня 2000 року ОСОБА_7 заповіла належну їй частину спірної квартири ОСОБА_5 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла.
10 лютого 2009 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулись до Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини у вигляді частини квартири АДРЕСА_1 після смерті  ОСОБА_7, зокрема, ОСОБА_5 - за заповітом, ОСОБА_4 - за законом.
 
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Згідно зі статтею 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом.
 
Згідно статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
 
Відповідно до статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом шести місяців з часу відкриття спадщини. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.
 
Згідно копії спадкової справи 128-09, заведеної після смерті ОСОБА_7 вбачається, що ОСОБА_5 із заявою про відмову від прийняття спадщини до нотаріуса не звертався (а. с. 52-67).
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 321 ЦК України).
Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи Дніпропетровського НДІІСЕ від 3 грудня 2015 року № 1943/1944-15 ринкова вартість спірної квартири на дату оцінки складає - 838 345 грн, а вартість 1/4 частини складає - 209 586 грн.
Згідно частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.
Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.
Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в  пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання  від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.
Суд апеляційної інстанцій, дійшов правильного висновку про регулювання спірних правовідносин положеннями статті 364 ЦК України.
Такий висновок повністю узгоджується з правовою позицію, викладеною Верховним Судом України у постанові від 13 січня 2016 року у справі                   № 6-2925цс15.
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_5 є виключно ОСОБА_5, як спадкоємець за заповітом. Такі висновки апеляційного суду ґрунтуються на положеннях статей 1245, 1261, 1273 ЦК України, зокрема, спадкодавець ОСОБА_7 за життя зробила розпорядження щодо майна, належного їй на праві приватної власності, у вигляді заповіту. 
 
Апеляційним судом враховано, що спадкоємець ОСОБА_5 у встановлений законом строк, звернувся до нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини, при цьому відмови від прийняття спадщини від останнього не надходило. 
Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині обґрунтування підстав відмови ОСОБА_3 у позові в частині вимог щодо виплати грошової компенсації вартості 1/4 частини квартири, судом апеляційної інстанції зроблено висновки про те, що відповідачі користуються спільним майном та самостійно, у тому числі і за позивача сплачують усі витрати по комунальним платежам, однак, вони не спроможні виплатити позивачеві компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, оскільки, визначена судовою будівельно-технічної експертизою від 3 грудня 2015 року № 1943/1944-15  ринкова вартість 1/4 частини квартири у розмірі -209 586 грн становитиме для них надмірний тягар. До такого висновку апеляційний суд прийшов з дотриманням норм матеріального права без порушень норм процесуального права, а тому суд касаційної інстанції не має права надавати переоцінку доказів досліджених судом попередньої інстанції.
З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що оскаржувані рішення суду апеляційної інстанції та в незмінній частині суду першої інстанції, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
   
Рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог щодо виділу в натурі частини спірної квартири та визнання права власності на майно в порядку спадкування в касаційному порядку не оскаржуються, а отже не є предметом перегляду у суді касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2016 року та рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 4 квітня           2016 року в незмінній частині залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                           В. А. Стрільчук
 
Судді:                                                                                      С. О. Карпенко
 
В. О. Кузнєцов
 
                                                                                      А.С. Олійник 
 
                                                                                                            О. В. Ступак