Постанова
Іменем України
 
25 квітня 2018 року
місто Київ
 
справа № 760/5618/16-ц
провадження № 61-4463св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г.І.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_3,
відповідач (заявник) - ОСОБА_4,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва у складі судді Оксюти Т. Г. від 21 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Білич І. М., Поліщук Н. В. від 04 жовтня 2016 року, 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 22 березня 2016 року звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь майнову шкоду у розмірі 9 557, 58 грн та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 5 000, 00 грн.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 29 липня 2015 року о 02:30 годині на вул. Дашавській, 25 у м. Києві сталася ДТП за участю автомобіля «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить позивачу, та автомобіля «BMW 520», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4 Відповідно до підписаного відповідачем повідомлення про ДТП від 29 серпня 2015 року № 670 подія сталася внаслідок його неправомірних дій. Відповідач повідомив ОСОБА_3, що його автомобіль застрахований у Приватному акціонерному товаристві «Європейський Страховий Союз» (далі - ПрАТ «Європейський Страховий Союз») та усі пошкодження будуть відремонтовані за рахунок виплат за страховим полісом. 30 липня 2015 року представник ПрАТ «Європейський Страховий Союз» склав протокол огляду транспортного засобу «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_1, в якому зафіксував всі пошкодження автомобіля. Страхова компанія відмовила позивачу у виплаті страхового відшкодування у зв'язку з порушенням ОСОБА_4 умов договору страхування.
Як на правові підстави позову ОСОБА_3 посилався на статті 16, 22, 23, 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України.
Заочним рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 21 квітня 2016 року позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму відшкодування майнової шкоди у розмірі 9 557, 58 грн та моральної шкоди у розмірі 1 000, 00 грн; вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що дії водія ОСОБА_4 не відповідали вимогам Правил дорожнього руху України, а тому він, як особа, яка керувала автомобілем «BMW 520», реєстраційний номер НОМЕР_2, є єдиною винною особою, дії якої призвели до ДТП, внаслідок чого позивач зазнав значних матеріальних збитків. Розмір моральної шкоди, завданої ОСОБА_3 внаслідок ДТП, на суму 5 000, 00 грн, є завищеним і тому з відповідача на його користь підлягає стягненню відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000, 00 грн. Позовна вимога про стягнення витрат на правову допомогу не підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_3 не надав підтвердження їх оплати, так само як і не надав належного розрахунку відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 04 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду, зазначивши, що наявні у матеріалах справи пояснення відповідача від 23 жовтня 2015 року доводять, що він визнав свою вину у настанні 29 липня 2015 року ДТП, будь-яких доказів, які б спростовували його вину, суду не надано. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив із врахування обставин справи, характеру, тривалості та обсягу заподіяних позивачу моральних страждань, істотності вимушених змін у його житті, ступеню вини відповідача, а також вимог розумності й справедливості.
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просив скасувати заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 21 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 04 жовтня 2016 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. На обґрунтування касаційної скарги посилався на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що суд апеляційної інстанції дав оцінку не всім доводам апеляційної скарги, зокрема щодо розгляду судом першої інстанції спору в першому судовому засіданні, що призвело до недотримання засад змагальності сторін та недопущення відповідача до участі у дослідженні доказів у справі. Посилання суду першої інстанції на завчасне та належне повідомлення ОСОБА_4 про розгляд справи є безпідставним, оскільки заявник не отримував ні повістки про виклик до суду, ні позовної заяви з додатками. Судом апеляційної інстанції не перевірено заперечень на ухвалу, яка не оскаржується окремо від рішення суду. Під час розгляду справи судами не досліджено та не з'ясовано такі питання: обставини ДТП, протиправність дій відповідача, вина та причинно-наслідковий зв'язок в межах заявлених позовних вимог, встановлення належності та допустимості доказів, визначення розміру належної до відшкодування майнової та моральної шкоди, розподіл судових витрат.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 31 січня 2018 року.
Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2018 року цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, призначено до судового розгляду.
Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції підлягають застосуванню правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані рішення відповідають, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 29 липня 2015 року на вул. Дашавській, 25 у м. Києві пошкоджено автомобіль «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить на праві власності ОСОБА_3, внаслідок ДТП за участю автомобіля «BMW 520», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4 Внаслідок ДТП автомобіль «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_1, отримав механічні пошкодження.
Відповідальність водія транспортного засобу «BMW 520», реєстраційний номерНОМЕР_2, була застрахована за полісом № АС/6232776 в ПрАТ «Європейський страховий союз». 29 серпня 2015 року відповідач ОСОБА_4 повідомив ПрАТ «Європейський Страховий Союз» про настання ДТП, в якому зазначив, що 29 липня 2015 року о 02:30 годині він, рухаючись на своєму автомобілі «BMW 520», реєстраційний номер НОМЕР_2, виїжджаючи з парковки на вул. Дашавській, 25 у м. Києві, не помітив автомобіль «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_1, оскільки був зосереджений на іншому транспортному засобі, який заважав виїзду, рухаючись заднім ходом здійснив зіткнення з автомобілем позивача. 23 жовтня 2015 року ОСОБА_4 надав письмові пояснення до ПрАТ «Європейський Страховий Союз», в яких визнав свою вину у настанні 29 липня 2015 року ДТП.
02 листопада 2015 року ПрАТ «Європейський Страховий Союз» відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування у зв'язку з тим, що учасниками ДТП не були викликані представники МВС України, а також вони не скористались правом складання Європротоколу, у зв'язку з чим був порушений порядок й умови договору страхування.
Згідно з рахунком від 31 січня 2016 року № ВДиС-0003543, складеного ТОВ «ВіДі Автострада», вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «Toyota Camry», реєстраційний номер НОМЕР_1, становить 9 557, 58 грн.
Ухвалюючи заочне рішення, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, не встановивши порушень, здійснив розгляд справи у першому судовому засіданні, призначеному ухвалою суду від 25 березня 2016 року, без належного повідомлення відповідача та вручення йому копії позовної заяви з додатками.
Верховний Суд в оцінці доводів касаційної скарги врахував, що відповідач був позбавлений можливості брати участь у розгляді справи у суді першої інстанції, зважаючи на неповідомлення його про дату, час та місце її розгляду, а також невручення йому копії позовної заяви. У цьому Верховний Суд встановив порушення норм процесуального права. Оцінюючи, чи призвели ці порушення до неправильного вирішення справи, Верховний Суд дав оцінку процесуальній поведінці відповідача під час апеляційного розгляду справи. Так, звернувшись до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, ОСОБА_4 подав до суду заяву про апеляційний розгляд справи за його відсутності, інших клопотань чи заяв не подав, у тому числі щодо призначення проведення судової експертизи, доказів на підтвердження заперечень проти позову не надав.
Відповідно до статті 304 ЦПК України 2004 року справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цим кодексом.
Під час підготовки розгляду справи апеляційним судом протягом десяти днів з дня отримання справи суддя-доповідач вчиняє такі дії: з'ясовує питання про склад осіб, які беруть участь у справі; визначає характер спірних правовідносин та закон, який їх регулює; з'ясовує обставини, на які посилаються сторони та інші особи, які беруть участь у справі, як на підставу своїх вимог і заперечень; з'ясовує, які обставини визнаються чи заперечуються сторонами та іншими особами; вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції; за клопотанням сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача; за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, вирішує питання щодо вжиття заходів забезпечення позову; вчиняє інші дії, пов'язані із забезпеченням апеляційного розгляду справи (стаття 301 ЦПК України 2004 року).
Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції відповідно до статті 301 ЦПК України 2004 року наділений повноваженнями встановлювати обставини справи, збирати та досліджувати докази. 
Враховуючи, що ОСОБА_4 подав суду апеляційної інстанції заяву про розгляд апеляційного скарги без його участі (а. с. 172), інших клопотань чи заяв на підтвердження заперечень проти позову на рішення у справі суду не подавав, апеляційний суд виконав всі вимоги ЦПК України 2004 року щодо апеляційного розгляду справи. ОСОБА_4 не скористався правами, передбаченими статтями 27, 31 ЦПК України, перешкод судом апеляційної інстанції у їх реалізації не встановлено.
Верховний Суд врахував, що вина відповідача у завданні майнової шкоди позивачу судами першої та апеляційної інстанцій встановлена на підставі пояснень ОСОБА_4, наданих до ПрАТ «Європейський Страховий Союз», в яких свою вину він визнав повністю, а тому доводи заявника про невстановлення його вини відхилені.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що автомобіль позивача був припаркований, не перебував у русі, власник транспортного засобу не перебував у ньому, коли відбулось зіткнення, а тому ДТП відбулась не за участі двох джерел підвищеної небезпеки, а внаслідок наїзду одного транспортного засобу на інший, а отже, до спірних правовідносин застосовуються правила статті 1187 ЦК України.
Відповідно до частини п'ятої статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що на відповідача покладено обов'язок довести, що шкода, завданої джерелом підвищеної небезпеки, спричинена внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з вини відповідача. Разом із тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела. Незалежно від вини фізичної особи відшкодовується і моральна шкода, у тому числі якщо в наявності - ушкодження здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (частина друга статті 1167 ЦК України).
Доводи стосовно неналежного доказу на підтвердження розміру майнової шкоди, завданої позивачу, також відхилені Верховним Судом.
Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до пункту 7 розділу 5 Правил надання послуг з технічного обслуговування і ремонту колісних транспортних засобів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28 листопада 2014 року № 165, документами, що підтверджують надання послуги, є: акт передавання-приймання колісних транспортних засобів (їх складових частин (систем)) після надання послуг з технічного обслуговування і ремонту; наряд-замовлення, підписаний контролером якості (з проставлянням печатки виконавця (за наявності)) та замовником; документ, що підтверджує оплату послуг; рахунок-фактура; податкова накладна (для юридичних осіб).
Верховний Суд виходить з того, що хоча рахунок-фактура за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа, оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції, а має лише інформаційний характер, втім містить вичерпну інформацію про вартість матеріалів та запчастин, необхідних під час ремонту пошкодженого транспортного засобу. Позивач звернувся до суду з метою стягнення з відповідача грошових коштів для здійснення відновлення (ремонту) пошкодженого автомобіля. Відсутність розрахункового документа за проведене відновлення транспортного засобу (ремонт) не є підставою для звільнення відповідача від виконання обов'язку та відшкодування реальних витрат, яких зазнав позивач відповідно до статті 22 ЦК України.
Верховний Суд у своєму висновку керується правилами частин першої та другої статті 22 ЦПК України, відповідно до яких реальними збитками є також витрати, які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права, тобто такі дії, які настануть в майбутньому.
Висновки про наявність права у потерпілої сторони на відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, без підтвердження оплати проведеного відновлювального ремонту автомобіля, сформульовані також у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15, а також у постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року №61-1836св17, від 28 лютого 2018 року № 61-134св18. Верховним Судом не встановлено підстав відступити від зазначених правових висновків.
Верховний Суд не погоджується з доводами щодо неналежності та недопустимості доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, оскільки такі докази стосуються предмета спору, містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року), доказів їх отримання з порушенням встановленого порядку також не надано (частина перша статті 59 ЦПК України 2004 року).
Стосовно тверджень заявника, що апеляційний суд не перевірив доводи апеляційної скарги в частині заперечень проти ухвали, яка не оскаржується окремо від рішення суду, а також фактичних обставин справи, встановлення вини, дослідження доказів, то Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції стягнув судовий збір з відповідача на користь позивача у розмірі 1 102 ,40 грн. Заявник з таким розподілом судових витрат не погодився.
В оцінці цих доводів касаційної скарги Верховний Суд керується положеннями Закону України «Про судовий збір» (в редакції Закону України від 03 вересня 2015 року № 670-VIII), а також відповідним правилам ЦПК України 2004 року.
Позивачем подано позов, який має одночасно вимоги майнового та немайнового характеру.
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір» (в редакції Закону України від 03 вересня 2015 року № 670-VIII) за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.
Згідно з підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції Закону України від 03 вересня 2015 року № 670-VIII) ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру становить 1 % від ціни позову, але не менше 0, 4 розміру мінімальної заробітної плати, а немайнового характеру - 0, 4 розміру мінімальної заробітної плати. 
Зважаючи на наведене, належний до сплати судовий збір за подання позовної заяви становив 1 102, 40 грн (551, 20 грн + 551,20 грн).
Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України 2004 року стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. 
Оскільки судом першої інстанції задоволено всі позовні вимоги (в частині відшкодування моральної шкоди частково), то судовий збір за правилами частини першої статті 88 ЦПК України 2004 року підлягає відшкодуванню відповідачем на користь позивача, а тому висновок суду першої інстанції про розподіл судових витрат є обґрунтованим.
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального права, допущене порушення норм процесуального права не вплинуло на законність та обґрунтованість рішення, а тому заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 21 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 04 жовтня 2016 року підлягають залишенню без змін.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Заочне рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 21 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 04 жовтня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 В. А. Стрільчук
 
Судді                                                                                                              С. О. Карпенко
 
С. О. Погрібний
 
О. В. Ступак
 
Г. І. Усик