Постанова
Іменем України
 
21 лютого 2018 року
м. Київ
 
справа № 465/967/16
 
провадження № 61-607 св 17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),
суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
відповідач - Львівське комунальне підприємство «Львівелектротранс»,
представник відповідача - ОСОБА_2,
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Львівської області від 31 серпня 2016 року, ухвалене у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівського комунального підприємства «Львівелектротранс» (далі -ЛКП «Львівелетротранс»),у якому просив стягнути на його користь суму недонарахованої заробітної плати у розмірі 14 518, 54 грн та відшкодувати моральну шкоду, яку він оцінив у розмірі 15 000 грн.
 
Позовна заява мотивована тим, що у 2010-2012 роках позивач працював у ЛКП «Львівелектротранс» на посаді водія тролейбуса третього класу. За період його перебування у трудових відносинах з відповідачем, розрахунок тарифних ставок його заробітної плати переглянуто не було, оплата праці здійснювалась відповідачем без дотримання вимог статті 97 КЗпП України, Закону України «Про державний бюджет на 2009 рік», Генеральної угоди між Кабінетом Міністрів України, всеукраїнськими об'єднаннями організацій роботодавців і підприємців та всеукраїнськими профспілками і профооб'єднаннями на 2008-2009 роки (далі - Генеральна угода на 2008-2009 роки), Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2007-2009 роки (далі - Галузева угода на 2007-2009 роки), Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об'єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2012 роки (далі - Галузева угода на 2010-2012 роки), а також колективної угоди ЛКП «Львівелектротранс» на 2005-2006 роки, яка діяла з 29 червня 2005 року до 25 серпня 2011 року.
 
ОСОБА_1 зазначав, що надані відповідачем розрахункові листки по заробітній платі свідчать про невиконання останнім наказу директора підприємства від 1 березня 2009 року № 325 щодо введення нових тарифних ставок працівникам з 1 березня 2010 року. Згідно із наказом від 13 вересня 2010 року № 188-а «Про відтермінування застосування норм оплати праці» на період подолання фінансових труднощів відтерміновувалось введення розрахунку норм оплати праці від мінімальної заробітної плати 888 грн до 1 січня 2011 року та від 907 грн до 1 квітня 2011 року. Позивач звертав увагу суду, що вказаний наказ був виданий до вступу в дію Галузевої угоди на 2010-2012 роки, а мінімальна заробітна плата у розмірі 888 грн, від якої проводилось відтермінування, повинна була діяти лише з липня 2010 року.
 
Позивач вважав, що оплата праці йому здійснювалась по тарифних ставках без врахування установленого законом розміру мінімальної заробітної плати та всупереч вимогам Генеральної та Галузевої угод, а відтак, пред'явлений ним позов підлягає задоволенню.
 
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 19 квітня 2016 року, ухваленим у складі судді Лозинського Б. М., позов задоволено частково. Стягнуто з ЛКП «Львівелектротранс» на користь ОСОБА_1 недоплачену заробітну плату в розмірі 14 518, 54 грн та моральну шкоду в розмірі 2 000 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим що, статтею 53 Закону України «Про державний бюджет на 2009 рік» та Закону України «Про встановлення прожиткового мінімуму та мінімальної заробітної плати» від 20 жовтня 2009 року було встановлено розміри мінімальної заробітної плати, з яких відповідачем розрахунок тарифних ставок не проводився, відтермінування застосування мінімальної заробітної плати адміністрацією ЛКП «Львівелектротранс» не передбачалось. Суд дійшов висновку про порушення відповідачем вимог статей 11, 14, 21, 22 Закону України «Про оплату праці» та статті 97 КЗпП України, якими передбачено, що роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. 
 
Рішенням апеляційного суду Львівської області від 31 серпня 2016 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що ЛКП «Львівелектротранс» є планово-збитковим та в значній мірі фінансується за рахунок бюджетних коштів, а тому на нього розповсюджується дія норми статті 16 Закону України «Про оплату праці», яка обмежує підвищення рівнів тарифних ставок та посадових окладів умовою наявності відповідного фінансування з бюджетів та лише в межах, визначених для них у встановленому порядку сум дотацій та власних доходів. Умови Галузевої угоди на 2007-2009 роки для ЛКП «Львівелектротранс» не є обов'язковими, оскільки останнє являється комунальним підприємством та не відноситься до суб'єктів господарювання державної форми власності і не входить до сфери управління Міністерства з питань житлово-комунального господарства України, яке є однією із сторін, що уклала таку угоду. Власник ЛКП «Львівелектротранс» в особі уповноваженого органу Львівської міської ради участі у веденні переговорів щодо укладення вказаної Галузевої угоди не брав та її не підписував.
 
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду Львівської області від 31 серпня 2016 року та залишити в силі рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 квітня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновок апеляційного суду стосовно того, що відповідач є підприємством, яке фінансується з державного бюджету, не відповідає обставинам справи, оскільки метою його діяльності, відповідно до статуту, є отримання прибутку та діє воно на принципі самоокупності. Субвенції з державного бюджету та дотації з місцевого бюджету ЛКП «Львівелектротранс» отримувало як компенсацію за перевезення окремої пільгової категорії громадян - учнів та студентів. Застосування апеляційним судом до спірних правовідносин норм статті 16 Закону України «Про оплату праці» є результатом неповного та однобічного з'ясування обставин справи.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на помилковість висновку апеляційного суду щодо непоширення дії умов Галузевої угоди на 2007-2009 роки на відповідача, оскільки у преамбулі наявного у матеріалах справи наказу виконуючого обов'язки директора ЛКП «Львівелектротранс» від 22 жовтня 2009 року № 265 «Про зміну оплати праці працівникам підприємства» вбачається, що його видано, зокрема, на виконання вказаної Галузевої угоди. 
 
Позивач також зазначає, що апеляційним судом не було взято до уваги той факт, що з жовтня 2010 року діяла Галузева угода на 2010-2012 роки, положення якої також поширювались на відповідача, який вказану обставину не спростовував.
 
У запереченні на касаційну скаргу ЛКП «Львівелектротранс» посилається на положення його статуту, згідно з яким джерелами формування майна підприємства є капітальні вкладення, дотації, субвенції з бюджетів. Оскільки норма статті 16 Закону України «Про оплату праці» не містить жодних застережень щодо цілей дотацій з бюджету, які отримує підприємство, висновок апеляційного суду щодо застосування вказаної спеціальної норми даного закону відповідає наявним у справі доказам та чинному законодавству.
 
Відповідач вказує на відсутність у нього обов'язку застосовувати положення Галузевої угоди на 2007-2009 роки, про що свідчить наявна у матеріалах справи копія відповіді профспілкового комітету Первинної профспілкової організації, де зазначено, що така угода носила для ЛКП «Львівелектротранс» рекомендаційний характер. Виходячи із законодавчих приписів щодо порядку набуття обов'язковості умов галузевих угод для підприємств відповідної галузі, відповідач вказує, що апеляційним судом було вірно встановлено, що ЛКП «Львівелектротранс» не перебував у сфері дії підписантів такої угоди.
 
У своїх запереченнях на касаційну скаргу відповідач також зазначає, що дія умов нової Галузевої угоди на 2010-2012 роки поширюється на відповідача, починаючи з дати прийняття нової Колективної угоди на 2011-2013 роки, тобто з 25 серпня 2011 року.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
19 грудня 2017 року наведена вище цивільна справа надійшла до Верховного Суду.
 
За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Встановлено, що ОСОБА_1 з 22 грудня 2009 року працював у ЛКП «Львівелектротранс» на посаді водія тролейбуса третього класу. Наказом від 3 жовтня 2012 року його було звільнено у зв'язку із втратою довір'я на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України.
 
На підприємстві для водіїв тролейбуса встановлена погодинна оплата праці по тарифних ставках, які розраховуються з урахуванням визначеного законом розміру мінімальної заробітної плати.
 
Наказом від 13 вересня 2010 року № 188-а «Про відтермінування застосування норм оплати праці» на період подолання фінансових труднощів ЛКП «Львівелектротранс» відтерміновувалось введення розрахунку норм оплати праці від мінімальної заробітної плати 888 грн до 1 січня 2011 року та від мінімальної заробітної плати 907 грн до 1 квітня 2011 року.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні вимог, апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність законних підстав для донарахування заробітної плати позивачу, що вказує і на відсутність підстав для задоволення вимоги про відшкодування моральної шкоди.
 
Із даним висновком не можна погодитись, оскільки він зроблений в результаті неповного дослідження наявних у справі доказів.
 
Згідно із статтею 14 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на державному (генеральна  угода), галузевому (галузева угода), регіональному (регіональна угода) та виробничому (колективний договір) рівнях відповідно до Закону України «Про колективні договори і угоди». Норми колективного договору, що допускають оплату праці нижче від норм, визначених генеральною, галузевою або регіональною угодами, але не нижче від державних норм і гарантій в оплаті праці, можуть застосовуватися лише тимчасово на період подолання фінансових труднощів підприємства терміном не більш як шість місяців.
 
Частиною першою статті 15 та статтею 16 вказаного Закону встановлено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. На підприємствах і в організаціях, які знаходяться на госпрозрахунку і отримують дотації з бюджету, організація оплати праці здійснюється відповідно до статті 15 цього Закону, але в межах визначених для них у встановленому порядку сум дотацій та власних доходів з урахуванням умов, встановлених Кабінетом Міністрів України.
 
Відповідно до статті 9 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.
 
Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб (частина четверта статті 95 КЗпП України).
 
Відповідно до вимог статей 96, 97 КЗпП України, основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати. Формування тарифної сітки (схеми посадових окладів) провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів).
 
Оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці.
 
Частиною першою статті 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року № 3356-XII (в редакції, на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що положення генеральної, галузевої, регіональної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.
 
Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України (чинного на час розгляду справи судом апеляційної інстанції), апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Зі змісту позовної заяви, з урахуванням уточнених позовних вимог, вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогою про стягнення на його користь недоплаченої частини заробітної плати за увесь період його перебування у трудових відносинах з відповідачем (з 22 грудня 2009 року по 3 жовтня 2012 року), а також відшкодування йому моральної шкоди.
 
В описовій частині рішення апеляційного суду зазначено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ЛКП «Львівелектротранс» про стягнення недонарахованої заробітної плати за період січень-грудень 2010 року. Таким чином, при перегляді рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, мотивуючи відсутність законодавчих підстав для донарахування відповідачем заробітної плати позивачу, обмежив період, за який позивач просив суд стягнути недоплачену частину заробітної плати, що призвело до порушення вимог частини першої статті 303 ЦПК України. 
 
Застосовуючи до спірних правовідносин положення статті 16 Закону України «Про оплату праці», суд апеляційної інстанції виходив із того, що ЛКП «Львівелектротранс» є планово-збитковим та в значній мірі фінансується за рахунок бюджетних коштів, а тому підвищення ним рівнів тарифних ставок та посадових окладів здійснюватись у спірний період не могло. Зазначений висновок судом зроблено на підставі фінансового плану підприємства на 2010 рік та розшифрування доходів і витрат до нього.
 
При цьому апеляційним судом не надано оцінку статуту ЛКП «Львівелектротранс» із змінами до нього, відповідно положень якого капітальні вкладення, дотації, субвенції з бюджетів є одним із джерел формування підприємства та встановлено, що джерелом надходження коштів на оплату праці працівників підприємства є частина доходу, отриманого в результаті його господарської діяльності.
 
Судом апеляційної інстанції також не взято до уваги положення колективної угоди, які, відповідно до статті 18 КЗпП України,є обов'язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. Так, зокрема, відповідно до пункту 5.20 колективної угоди, виплата надбавок, доплат премій проводиться з фонду оплати праці.
 
У зв'язку із цим колегією суддів приймається аргумент касаційної скарги щодо неповного з'ясування обставин справи судом апеляційної інстанції при застосуванні до спірних правовідносин норм статті 16 Закону України «Про оплату праці».
 
Зазначеним спростовуються доводи відповідача, викладені у відзиві на касаційну скаргу, про відповідність наявним у справі доказам висновку апеляційного суду щодо застосування норми статті 16 Закону України «Про оплату праці» у зв'язку з відсутністю жодних застережень щодо цілей дотацій з бюджету, які отримує підприємство, а джерелом формування його майна, відповідно до положення його статуту, є капітальні вкладення, дотації, субвенції з бюджетів. 
 
Колегія суддів погоджується з аргументом касаційної скарги стосовно помилковості висновку апеляційного суду про непоширення дії умов Галузевої угоди на 2007-2009 роки на відповідача виходячи з наступного.
 
Вказаний висновок апеляційним судом зроблено на підставі того, що ЛКП «Львівелектротранс» не відноситься до суб'єктів господарювання державної форми власності і не входить до сфери управління Міністерства з питань житлово-комунального господарства України, яке є однією із сторін, що уклала таку угоду, а уповноважені особи власника участі у веденні переговорів щодо укладення вказаної Галузевої угоди не брали та її не підписували.
 
Разом із тим, судом апеляційної інстанції не надано жодної правової оцінки тому факту, що згідно з загальними положеннями колективної угоди на 2005-2006 роки, яка діяла до 25 серпня 2011 року, її складено на основі чинного трудового законодавства і діючої на той час Галузевої угоди між Державним комітетом будівництва, архітектури та житлової політики України, Спілкою працівників житлово-комунального господарства України та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості і побутового обслуговування населення на 2004-2005 роки, інших нормативних актів.
 
Поза увагою апеляційного суду залишились норми Генеральної угоди на 2008-2009 роки, а також та обставина, що за час існування спірних відносин дія попередніх галузевих угод припинялась у зв'язку з укладенням галузевих угод на наступні роки. Апеляційним судом не з'ясовано, чи були внесені зміни і доповнення до колективної угоди, пунктом 1.3, якої встановлено, що обов'язковою умовою внесення змін до неї є зміни чинного законодавства Генеральної, галузевої (регіональної) угод з питань, що є предметом колективної угоди.
 
У відзиві на касаційну скаргу ЛКП «Львівелектротранс» зазначає, що починаючи з 25 серпня 2011 року у зв'язку із укладенням нової колективної угоди на відповідача (роботодавця) поширюється дія умов Галузевої угоди на 2010-2012 роки. Відповідач вказує, що на дану обставину він звертав увагу апеляційного суду у заяві від 29 серпня 2017 року, наявній у матеріалах справи.
 
Суд апеляційної інстанції не врахував, що склад сторін, які уклали вказану галузеву угоду, аналогічний попередній Галузевій угоді на 2007-2009 роки, за винятком Всеукраїнського об'єднання обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України». 
 
З урахуванням наведеного, аргументи відзиву відповідача щодо того, що ЛКП «Львівелектротранс» не перебував у сфері дії підписантів Галузевої угоди на 2007-2009 роки, колегія суддів не приймає, оскільки вони не відповідають обставинам справи.
 
Викладене свідчить, що при вирішені спору апеляційним судом неповно встановлено фактичні обставин справи, не дано юридичної оцінки наданим сторонам доказами, що в силу положень пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є підставою для скасування рішення апеляційного суду з направленням справи на новий судовий розгляд.
 
Водночас, рішення суду першої інстанції не можна залишити в силі з огляду на наступне.
 
Відповідно до вимог частини четвертої статті 411 справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).
 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам процесуального закону, встановленим статтями 213-215 ЦПК України (в редакції, на момент розгляду справи судом першої інстанції).
 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що ЛКП «Львівелектротранс» нараховував заробітну плату ОСОБА_1 потарифних ставках без врахування установленого законом розміру мінімальної заробітної плати, керуючись при цьому положенням Закону України «Про Державний бюджет України на 2009 рік». Водночас судом не враховано встановлені законодавством розміри мінімальної заробітної плати на наступні роки, які охоплювались періодом дії спірних правовідносин. 
 
Крім того, висновок суду першої інстанції стосовно того, що адміністрацією відповідача не передбачалось відтермінування застосування мінімальної заробітної плати не відповідає обставинам справи, оскільки наказом від 13 вересня 2010 року № 188-а «Про відтермінування застосування норм оплати праці» на період подолання фінансових труднощів відтерміновувалось введення розрахунку норм оплати праці від мінімальної заробітної плати 888 грн до 1 січня 2011 року та від мінімальної заробітної плати 907 грн до 1 квітня 2011 року. Суд обмежився зазначенням в описовій частині рішення про існування вказаного наказу, не надаючи йому оцінку та не досліджуючи, чи узгоджуються його положення із законодавчими вимогами. 
 
У постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», роз'яснено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.
 
Вказані вимоги суд першої інстанції не виконав та, зокрема, стягнув з відповідача недоплачену заробітну плату виходячи із тих розрахунків, які були зроблені позивачем самостійно. 
 
Ураховуючи наведене, ухвалені в справі судові рішення не можуть вважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Франківського районного суду м. Львова від 19 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 31 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. С. Висоцька
Судді | С. Ю. Мартєв
| В. В. Пророк
| І. М. Фаловська
| С. П. Штелик