Постанова
Іменем України
 
28 лютого 2018 року
м. Київ
 
справа № 753/10441/14-ц
 
провадження № 61-253св17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Курило В. П., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,  Штелик С. П. (суддя-доповідач)
 
учасники справи:
позивач - приватне акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця»,
відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» на рішення апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року у складі суддів: Борисової О. В., Гаращенка Д. Р., Левенця Б. Б.,
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У червні 2014 року приватне акціонерне товариство «Фармацевтична фірма «Дарниця» (далі - ПрАТ «ФФ «Дарниця») звернулося до суду із позовом до  ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.
 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, 18 лютого 1997 року між закритим акціонерним товариством «Фармацевтична фірма «Дарниця», правонаступником якого є ПрАТ «ФФ «Дарниця», та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за 41 955 грн, що на момент здійснення операції становило 22 154 умовних одиниць за курсом Національного банку України на день укладення цього договору.
 
Посилаючись на те, що відповідачі сплатили кошти за договором не у повному розмірі, оскільки вартість квартири мала бути визначена за офіційним курсом національної валюти до долара США, установленим Національним банком України на день платежу, позивач просив стягнути з відповідачів 173 772 грн 70 коп. заборгованості за укладеним договором з урахуванням 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України. 
 
Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 жовтня 2014 року позов ПрАТ «ФФ «Дарниця» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ПрАТ «ФФ «Дарниця» заборгованість за договором купівлі-продажу квартири у розмірі 173 772 грн 70 коп. Вирішено питання судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ                 від 11 липня 2012 року встановлено, що належним виконанням зобов'язань за оспорюваними договорами купівлі-продажу квартир у будинку АДРЕСА_1 є внесення грошових коштів у національній валюті України у сумі, що станом на день сплати відповідає еквіваленту визначеної вартості квартир в умовних одиницях. Тобто належним виконанням зобов'язань за договорами слід вважати таку сплату суми у гривнях, яка розраховується виходячи з еквіваленту вартості квартир, зазначених у договорах в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долару США до гривні на день здійснення платежів. Обставини щодо тлумачення пункту 4 договору купівлі-продажу квартир та терміну «Умовні одиниці» є встановленими судовим рішенням, яке набрало законної сили, за результатами розгляду справи у якій брало участь ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», тому суд вважає дану обставину встановленою. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та інших до ПАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» встановлено, що відповідно до умов договору від 06 лютого               1997 року продаж квартири АДРЕСА_2 здійснено за 41 955 грн, що на момент здійснення операції складає 22 154 умовних одиниць за курсом Національного Банку України на день укладення договору. За період із серпня 1995 року по вересень 2011 року за цим договором проведено виплати на загальну суму 9 705 доларів США з урахуванням курсу долара США до гривні на день здійснення платежів, тобто розрахунок вартості квартири проведено не у повному обсязі. Таким чином, обставина заборгованості ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 із оплати вартості квартири є встановленою, а тому борг з урахуванням 3 % річних  за статтею 625 ЦК України підлягає стягненню із боржників. 
 
Рішенням апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволенні позову ПрАТ «ФФ «Дарниця» відмовлено. 
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідно до пункту 4 договору продаж квартири здійснено за 41 955 грн, що на момент здійснення операції складало 22154 умовних одиниць за курсом Національного Банку України на день укладення договору. Відповідачами у строк, передбачений договором, внесена на рахунок позивача сума у розмірі 41 955 грн. Оскільки в договорі купівлі продажу квартири сторонами не було погоджено, що у разі зміни курсу валют, покупці зобов'язані будуть вносити кошти з урахуванням перерахунку, який буде проводитись з урахуванням зміненого, (зокрема збільшеного) курсу валют, суд дійшов висновку про те, що еквівалент вартості квартири має визначатися на день укладення договору, а не на дату платежу. Стороною відповідачів надані достатні та допустимі докази, які підтверджують, що вартість квартири, яка була обумовлена в договорі та на сплату якої вони висловлювали свою письмову згоду, відповідачами сплачена у визначений договором термін та заборгованості вони не мають.
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,ПрАТ «ФФ «Дарниця» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
 
Підставою для скасування оскаржуваного рішення суду заявник вказує те, що судовими рішеннями, які містять преюдиціальні факти, встановлено, що належним виконанням зобов'язань за договором купівлі-продажу квартири у будинку АДРЕСА_1 є внесення грошових коштів у національній валюті України у сумі, що станом на день сплати відповідає еквіваленту визначеної вартості квартир в умовних одиницях, та що                       ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 розрахувалися із  ПАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» не у повному обсязі. 
 
У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_1, ОСОБА_2,                        ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - зазначає, що в пункті 4 договору купівлі-продажу квартири визначено еквівалент квартири на день укладення договору, а не вчинення платежу. Таке тлумачення пункту 4 договору наведено й у висновках Верховного Суду України, що викладені у постановах № 6-2134цс15 від 21 грудня 2016 року, № 6-1905цс16 від 08 лютого 2017 року. 
 
ПАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» у запереченні на відзив на касаційну скаргу зазначає, що відповідачі були обізнаними на момент укладення договору купівлі-продажу квартири про те, що розрахунок буде проведено у еквіваленті гривні до курсу долара США на момент оплати. Крім того, згідно практики Європейського суду з прав людини визначення доларового еквівалента ціни договору є очікуванням сторони на збереження свого                   майна - коштів. Судовими рішеннями, які містять преюдиціальні факти, встановлено, що належним виконанням зобов'язань за договором купівлі-продажу квартири у будинку АДРЕСА_1 є внесення грошових коштів у національній валюті України у сумі, що станом на день сплати відповідає еквіваленту визначеної вартості квартир в умовних одиницях, та що ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 розрахувалися із  ПАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» не у повному обсязі. 
 
23 січня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно  статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Судами встановлено, що 18 лютого 1997 року ЗАТ «ФФ «Дарниця», правонаступником якого є  ПрАТ «ФФ «Дарниця», та ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 уклали нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.
У пункті 4 цього договору сторони погодили, що продаж квартири здійснено за 41 955 грн, що на момент здійснення операції складає 22154 умовних одиниць за курсом Національного Банку України на день укладення договору.
Покупці повинні були сплатити продавцю повну вартість квартири протягом 15 років з моменту укладення договору, тобто до 18 лютого 2012 року (пункт 5 договору). Грошову суму у розмірі 41 955 грн відповідачами сплачено на користь ПрАТ «ФФ «Дарниця». 
 
Відповідно до статі 169 ЦК УРСР, чинної на час укладення сторонами спірного договору, грошові зобов'язання повинні бути виражені й підлягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов'язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 
 
Згідно зі статтею 99 Конституції України та частиною першою статті 3 Декрету валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, якщо інше не передбачено Декретом, іншими актами валютного законодавства.
 
Тобто, закон передбачає обов'язкове здійснення платежів на території України в національній валюті, однак він не забороняє використання в обчисленні розміру грошових зобов'язань іноземної валюти або інших розрахункових величин.
 
Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 01 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
 
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є статті 193, 524 та 533 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
 
За змістом частин першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
 
Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України № 6-2134цс15 від 21 грудня 2016 року, № 6-1905цс16 від 08 лютого 2017 року. 
 
У справі, яка переглядається, обґрунтовуючи свої позовні вимоги,ПрАТ «ФФ «Дарниця» послалося на пункт 4 укладеного з відповідачкою договору купівлі-продажу та положення статті 526 ЦК України.
 
Дослідивши зміст договору купівлі-продажу квартири, апеляційний суд правильно з'ясував порядок обчислення суми, що підлягає сплаті за вказаним договором, обґрунтовано виходив із того, що в пункті 4 цього договору зазначено еквівалент вартості квартири на день укладення договору, тобто 18 лютого 1997 року, а тому належним виконанням зобов'язання з оплати вартості квартири є сплата суми у розмірі 41 955 грн                 (еквівалент вартості квартири на день укладення договору). 
 
Враховуючи те, що у строк, передбачений договором, відповідачами внесена на рахунок позивача сума у розмірі 41 955 грн, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про сплату ОСОБА_1, ОСОБА_2,                                  ОСОБА_3 вартості придбаної квартири у повному обсязі. 
 
Щодо доводів касаційної скарги про неврахування судами обставин, встановлених рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012 року (справа № 26110св12) та рішенням апеляційного суду м. Києва від 13 лютого 2013 року, необхідно зазначити таке.
 
За змістом частини третьої статі 61 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
 
Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, встановлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Для рішень судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в іншому рішенні суду, є суб'єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі сторони, що й у справі, яка розглядається. 
 
Разом з тим, ОСОБА_1, ОСОБА_2,  ОСОБА_3 не були учасниками справи № 26110св12, за результатами розгляду якої ухвалено рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ                  від 11 липня 2012 року, а тому встановлені цим судовим рішенням обставини не звільняють ПрАТ «ФФ «Дарниця» від доказування обсягу виконання   ОСОБА_1, ОСОБА_2,  ОСОБА_3 зобов'язання із оплати вартості квартири. 
 
Визначення поняття «належне виконання за договором купівлі-продажу», яким позивач вважає внесення покупцями грошових коштів у національній валюті України в сумі, що на день здійснення платежу відповідає еквіваленту визначеної вартості квартири, зазначеній у договорі в умовних одиницях, перерахованого в гривню за офіційним курсом Національного Банку України долара США до гривні, не було предметом розгляду апеляційним судом                       м. Києва та не наведено в його рішенні від 13 лютого 2013 року, що ухвалено за участі сторін даної справи. 
 
З урахуванням викладеного, рішення апеляційного суду ухвалено згідно закону, правильність висновків суду доводи касаційної скарги не спростовують. 
 
Згідно частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                          В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                      В. П. Курило
 
                                                                             С. Ю. Мартєв
 
                                                                             І. М. Фаловська 
 
                                                                               С. П. Штелик