Постанова 
Іменем  України
 
25 квітня 2018 року
м. Київ
 
справа № 507/2119/14-ц
 
провадження № 61-13830св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1,
представник позивача - ОСОБА_2,
відповідач - ОСОБА_3,
представник відповідача - ОСОБА_4,
третя особа - Бобрицька сільська рада Любашівського району Одеської області, 
представник третьої особи - Горбатюк Світлана Іванівна, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Любашівського районного суду                      Одеської області у складі судді Споришевої Н. І. від 08 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів:         Громіка Р. Д., Парапана В. Ф., Драгомерецького М. М., від 30 листопада         2016 року
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до              ОСОБА_3, третя особа - Бобрицька сільська рада Любашівського району Одеської області, про визнання заповіту недійсним.   
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його              тітка - ОСОБА_6, після смерті якої відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 3,51 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Бобрицької сільської ради Любашівського району Одеської області. Він є спадкоємцем за законом.
20 травня 2011 року ОСОБА_6 склала заповіт на ім'я                 ОСОБА_3, однак він вважає, що підпис на заповіті та в книзі реєстрації заповітів ОСОБА_6 не належить. 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати заповіт, складений 20 травня 2011 року від імені ОСОБА_6, недійсним.
 
Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 08 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів, що поставлений на заповіті та в книзі реєстрації заповітів підпис не належить ОСОБА_6, а посвідчення заповіту від імені ОСОБА_6 20 травня 2011 року було вчинено секретарем сільської ради Горбатюк С. І., яка не мала повноважень на вчинення нотаріальних дій, що є його процесуальним обов'язком у силу статей 10, 60 ЦПК України 2004 року.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.
Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 08 липня              2016 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, тому обґрунтовано відмовив у задоволені позову ОСОБА_1 
Також суд зазначив, що позивач зазначав про недійсність заповіту з підстав сумніву, що заповіт підписано ОСОБА_6, а вимоги про нікчемність заповіту позивач до суду першої інстанції не заявляв.     
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення його позову.     
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не дослідили надані ним докази, не надали їм належної правової оцінки, а лише долучили їх до матеріалів справи. Також суди не надали висновків щодо виконання під час складення заповіту вимог статей 42, 50 Закону України «Про місцеве самоврядування» щодо повноважень сільського, селищного, міського голови, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради, статті 1251 ЦК України щодо посвідчення заповіту посадовою особою органу місцевого самоврядування, статті 19 Конституції України, у силу якої правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення. 
При цьому заповіт, складений з порушенням вимог щодо його посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України).
 
У березні 2017 року Бобрицька сільська рада Любашівського району Одеської області подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначила, що судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.
 
У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
15 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Судом установлено, що з наданих Бобрицькою сільською радою Любашівського району Одеської областізаяви ОСОБА_6 та заповіту, остання 20 травня 2011 року заповідала все своє майно                     ОСОБА_3
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла. 
 
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.
 
У статті 1247 ЦК України передбачено, що загальними вимогами до форми  заповіту є: складання заповіту у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними в статтях 1251-1252 ЦК України.
 
Згідно з положеннями статті 1251 ЦК України у редакції, чинній на час складення спірного заповіту, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про нотаріат» у редакції, чинній на час складення спірного заповіту, у населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії, а саме посвідчують заповіти (крім секретних).
 
Згідно з пунктом «б» частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» у редакції, чинній на час складення спірного заповіту, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських 
рад належать делеговані повноваження, зокрема, вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів громадянського стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад).
 
Колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що посвідчення заповіту від імені ОСОБА_6 20 травня 2011 року вчинено секретарем Бобрицької сільської ради Любашівського району Одеської області, Горбатюк С. І., яка мала повноваження відповідно до статті 1251 ЦК України, статті 37 Закону України «Про нотаріат», статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» на вчинення нотаріальної дії - посвідчення заповіту.
 
При цьому колегія суддів виходить з того, що доводи касаційної скарги щодо нікчемності заповіту зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Таким чином, висновки судів про те, що позивач у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що секретар Бобрицької сільської ради Любашівського району Одеської області, Горбатюк С. І., не мала повноважень на посвідчення заповіту, складеного 20 травня 2011 року ОСОБА_6   
 
Також висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, наданим суду доказам дана належна правова оцінка.
 
Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 08 липня             2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської областівід 30 листопада         2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк