Постанова
Іменем України 

21 лютого 2018 року
 
м. Київ
 
справа № 642/8757/15-ц
 
провадження № 61-7846св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н.О., Крата В. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_4,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «Ваш авто» на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року у складі головуючого судді Ольховського Є. Б. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 08 вересня 2016 року у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Пшенічної Л. В., суддів: Хорошевського О. М., Шаповал Н. М.,
 
встановив:
 
У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «Ваш авто» (далі - ТОВ «Лізінгова компанія «Ваш авто») про захист прав споживача, розірвання договору фінансового лізингу, стягнення коштів та моральної шкоди.
 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що між ним та відповідачем 23 вересня 2015 року було укладено договір фінансового лізингу № 001255 з додатками, відповідно до якого ТОВ «Лізінгова компанія «Ваш авто» зобов'язалося придбати предмет лізингу - автомобіль ВАЗ у власність та передати його у користування позивачу на умовах передбачених договором. В усній формі ОСОБА_4 було запропоновано сплатити 20 100 грн, передплату на рахунок відповідача та роз'яснено, що після цього з ним буде укладено договір лізингу та передано автомобіль. 23 вересня 2015 року позивач сплатив зазначену суму, однак потім з'ясував що це був адміністративний платіж лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням договору. 
 
Оскільки у встановлений договором термін позивач не отримав предмету лізингу, а угода була ним підписана внаслідок обману з боку представника відповідача, просив суд визнати пункт 12.1 договору фінансового лізингу від 23 вересня 2015 року недійсним, розірвати зазначений договір стягнувши з відповідача на його користь сплачені кошти в сумі 20 100 грн, 120 грн 60 коп. - комісію банку та моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року позов ОСОБА_4, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 08 вересня 2016 року, задоволено частково. 
 
Визнано п. 12.1 договору фінансового лізингу № 001255 від 23 вересня 2015 року недійсним.
 
Розірвано договір фінансового лізингу № 001255 від 23 вересня 2015 року.
 
Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» на користь ОСОБА_4 20 100 грн сплачених коштів та 120 грн 60 коп. комісію банку. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
 
У вересні 2016 року ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» подало до суду касаційної інстанції касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що між сторонами було укладено цивільно-правовий договір з дотриманням положень ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів» та в належній формі було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов правочину. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її із суду першої інстанції.
 
У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 642/8757/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу
 
Колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги з наступних підстав.
 
Задовольняючи частково позов ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що всупереч Закону України «Про захист прав споживачів»» та згідно умов договору лізингоодержувач немає можливості відмовитись від договору.
 
Крім того, у разі розірвання договору лізингодавцем, ніяких штрафів і компенсацій не передбачено, що приводить до дисбалансу договірних відносин та порушень чинного законодавства.
 
Колегія погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

Згідно з пунктом 6 статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Дане право також передбачено статтею 707 ЦК України.
 
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
 
За частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4).
 
Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
 
Судами встановлено, що між сторонами 23 вересня 2015 року було укладено договір фінансового лізингу № 001255 з додатками, предметом якого є автомобіль ВАЗ Ларгус. Цього ж дня ОСОБА_4 сплатив адміністративний платіж 20 100 грн, згідно умов договору та банківську комісію в сумі 120 грн 60 коп.
 
Пунктом 12.1. зазначеного договору передбачено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж та частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір. В такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу, 40 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає.
 
Оскільки договором, укладеним між позивачем та відповідачем значно обмежено права лізингоодержувача як споживача, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що договір підлягає розірванню, оскільки він містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права.
 
У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 08 вересня 2016 року без змін.
 
Відповідно до частини третьої стаття 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
постановив:
 
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізінгова компанія «Ваш авто» залишити без задоволення.
 
Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 08 вересня 2016 року залишити без змін. 
 
Поновити виконання Ленінського районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Харківської області від 08 вересня 2016 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                           В. І. Журавель
 
Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                      В.І. Крат